V búrkach mladosti (pre mládež od 13 rokov) Návštevy
Prev. sviat. Oltárnej (modl. kn.) Chceš byť dokonalý? (Povolanie k jezuitom)
Pán ťa volá (rehoľné povolanie) Duševné zrkadlo (zpytovanie svedomia) Voda sv.
Ignáca Katechismus v piesňach Drobnosti: Bratstvo dobrej smrti. — Zvláštne
zpytovanie svedomia. — Spevníček aj s dodatkom (viaz.) — Dodatok ku Spevníčku.
— Litánie a 9-nik ku sv. Terezke. — Šesťnedeľná pobožnosť k sv. Alojzovi. — Sv.
Rodina hľadá útulok (pieseň). — Lurdská bojovná pieseň.
KATOL. SPISY:
1. Riadenie, Božie (predtým Prozreteľnosť Božia)
2. Zlatý kľúč do neba (dokon. ľútosť)
3. Večné pravdy (misijné)
4. Opatera Božia a modlitba
5. Štvrté prikázanie
6. Prevrátený svet
7. Odhodená perla
8. Pobožnosť k B. Srdcu (Dejiny a vysvetl.)
9. Ako sa krešú svätí
10. Opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie
11. Cesta do neba
Z
ĎALEKÝCH KRAJOV - Rozprávky
1. Sydia verný syn (z Indie)
2. Maron. Z prenasledovania kr. na
Libanone
3. Medzi Indiánmi (3 histor. rozpr )
4. Dietky Mariine (Z Kaukaza)
5. Nonni a Manni (V člnku na šírom mori)
6. Šľachetná pomsta. Z bojov s Maorčanmi
na Novom Zealande
7. Odmena milosrdenstva. — Z černošskej
vzbury na Haiti.
8. Vnuk Kráľovnej. Z missij. dejín
Japonska.
9. Arumugam, stály indický princ.
10. Boj s medveďmi pri vianočnej návšteve.
Ceny
viď v časopise : „Posol B. Srdca Ježiš, v Trnave.
Číslo
10
OPRAVDIVÝ
CTITEĽ
Panny
Marie nezahynie
Napísal:
Ján
Králiček S. J.
S
povolením cirkevnej a rehoľnej vrchnosti.
Trnava
1928.
Vydáva:
Posol Božského Srdca Ježišovho v Trnave.
Ctiteľom
Božského Srdca
vrele odporúčame:
Mesačný
časopis pre katolícke rodiny.
Vydávajú
kňazi Spoločnosti Ježišovej v TRNAVE, ž. bratislavská.
PREDPLATNÉ
na
rok 12 Kčs. S Misijnou prílohou 17 Kčs.
Pre
Ameriku I. dol. S Misijnou prílohou 1·50 dol.
Odznaky
Božsk. Srdca Ježišovho
1
kus po 2 a 3 kor. Menej ako 25 kusov neposielame.
Pre Ameriku po 3 a 4 kor.
Dôkazy
— vysvetlenie — rozlúštenia.
Napísal:
Ján
Králiček S. J.
Druhé
vydanie.
Vydáva :
aby
nám
srdečným
ctiteľom
bola milostive
s
detinskou oddanosťou
ponížene
venuje
Pôvodca.
Že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie, je istotne veľmi
pekná, potešujúca nauka. Aj koľko ráz ju počujeme.
Ale podistým nejednému príde na um, ako mne: či je to
ozaj celkom tak?! Či sú to len milé, zlaté slová na potechu srdca — a či
ozajstná, nelíčená, tvrdá pravda, ktorá sa i tvrdo dokázať dá?
Táto myšlienka mátala ma, divné, už v detinstve, asi od
12. roka. Hej, často som počul na kázňach, že opravdivý ctiteľ Panny Marie
nezahynie, ale nikdy som nepočul základného a všestranného dôkazu a
vysvetlenia.
Aby som sa sám presvedčil, hľadal som dlho-dlho knihu o
tom, čo by to ozaj a všestranne i dokázala i vysvetlila. Nenašiel som jej, ani
v cudzích rečiach — iba nábehy, iba kúsky.
Konečne v teologii mi prišlo na um: Keď sa to dokázať dá,
podobným činom treba to dokazovať, ako iné pravdy viery. Chyť sa sám do toho!
Nuž čo som našiel, veľa rokov o tom rozmýšľajúc, a kde-tu
pravda o tom zlaté zrnká i po knihách najduc — to teraz i Vám predkladám.
Prijmite to tak srdečne, ako Vám to podávam.
Postavil som sa ostro na stanovisko pravdy, a tak som
hľadal. I Vy hľadajte len číru pravdu
a presvedčíte sa, ako ja — že je to číročistá pravda, za ktorú nám treba
premilostivému B. Srdcu na kolenách
ďakovať. Veď od Neho je všetko dobré — i toto! Bez Neho nič. — Že nám pritom i
úcta a láska k našej Nebeskej Matke vzrastie, to je isté!
O veci tu napísanej kázal som prvý raz ešte hodne pred
vojnou milým Šarišanom
a Zemplínčanom — hlavne od
Humenného — na pútnom mieste ich starej P. Marie v Starejvsi v Poľsku.
(Bolo ich so 400). Nuž a potom prišiel ku mne statný Šarišan či Zemplínčan a
srdečne vravel : Velebný Pane, zo srdca vám ďakujeme všetci! Už som často počul
o P. Marii hovoriť, ale toto a takto som ešte nepočul. Nikdy nezabudnem na to,
a ani ostatní nie! To je pravá potecha pre rozum a pre srdce! — V Bánovciach pri Trenčíne a inde
podobne boli povďační za túto náuku. Nuž úfam sa, že bude na osoh a na potechu
i druhým, čo ju tu obšírnejšie čítať budú.
Knižočka vyšla najprv v článkoch v časopise „Marianska
Kongregácia" (preto sa vypisuje tu: 2. vydanie.) Ale je to rozšírené
vydanie.
Matička Nebeská! Pomáhaj svojim deťom túto pravdu o Tebe
dobre pochopiť, ňou sa tešiť, dľa nej žiť — aby sme ju šťastlive i na sebe
zkúsili a v nebeskej radosti večne Ti so Synom ďakovali. Amen!
Pôvodca.
Komu by neprišla niekedy smutná, ťažká myšlienka o
spaseniu duše: Či sa i ja spasím? Jaká bude moja večnosť? Či
nevýslovne šťastná, a či nevýslovne nešťastná? . . .
Strašná je táto myšlienka, keď si ju človek k srdcu
pripustí — centovou tiažou zaľahne na biedne srdce ľudské! Veď ešte i keď dobre
žiješ, nikdy nie si istý, že nepadneš do ťažkého hriechu — a nevieš, nevieš, či
ťa tak v hriechu smrť nezastihne ... Boli, čo dobre začali, ale zle skončili...
Či by sme neboli radi, neďakovali P. Bohu na kolenách,
keby nám čosi podal do rúk, čím by sme sa zaistiť, uspokojiť mohli?
Nuž ďakujme Bohu! Dal nám balzamu i na túto ranu srdca —
a to je pravdivá úcta k P. Marii. Môžeme sa zaistiť v tomto nebezpečenstve,
lebo opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie na veky!
Milý čítateľu, viem, že ti nič milšieho nemôžem povedať,
ako potvrdiť teba a seba v presvedčení
katolíckom, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie, tak aby si ani v
pokušeniach, ani v temnostiach duše nepochyboval o tom.
Keď chceš vedieť, čo a jako budeme postupovať v knižočke,
pozri si Obsah. Z neho to uvidíš. Najprv si I. dokážeme, že ozaj opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie. Keď budeme o
tejto pravde presvedčení, bude nám vítané II.
vysvetlenie: ktože je opravdivý ctiteľ P. Marie; a tým viac vysvetlenie a
premôžeme ťažkostí, či so strany hriešnikovej, či so strany P. Marie, či so
strany Božej. — Ešte si potom rozlúštime III.
podaktoré iné ťažkosti na úplné uspokojenie.
Duchu Svätý, duchu pravdy, osvieť nám ohraničený rozum, zažni chladné srdce, pohni slabú, ale úprimnú vôľu!
Prizrime sa najprv vzácnemu žriedlu dôkazov, na ktoré
sotvy kedy myslievame. A to začrime do života Cirkvi, do nášho obyčajného
cirkevného života — najdeme v ňom
prekrásne svedoctvá, čo naozaj do očú bijú.
Už v najstarších časoch Cirkvi bolo uznaté pravidlo:
„Lex orandi, lex
credendi“. „Zákon modlenia je zákon
viery" t. j. čo sa po celej Cirkvi spoločne modlíme, to i veríme!
Inými slovami: vo všeobecných modlitbách cirkevných
zrkadlí sa viera Cirkvi.
Prizrime sa teda našim obyčajným modlitbám, zrkadlám
viery, či jesto v nich presvedčenia katolíckeho, že opravdivý ctiteľ P. Marie
nezahynie. *
Keby si bol anjelom, a mohol by si chytrosťou myšlienky preletieť celou zemou v sobotu večer a v nedeľu popoludní — čože by si počul z úst bielych v Europe, čiernych v Afrike, červených v Amerike, žltých v Číne, v Japánsku atď? Počul by si, ako sa modlia Litánie Matky Božej. A v týchto litániach volajú:
V tomto volaní vidíme v zrkadle viery presvedčenie neomylnej Cirkvi po celom svete. A to je: že je
P. Maria Brána, a to Brána nebeská! Tedy P. Maria je naozaj Brána, Brána
nebeská !
Nuž ale jakáže by to bola Brána, ktorou sa nevchodí? A
jaká brána nebeská, ktorou sa nevchodí práve do neba? Teda keď je P. Maria
Brána, Brána nebeská, to sa kroz Mariu vchodí do neba!
A ktože už, premilí, vníde kroz Mariu do neba — ak nie
Jej opravdivý ctiteľ?! Pre kohože bude Bránou nebeskou, ak nie pre opravdivého
ctiteľa Svojho?!
Tedy pre opravdivého ctiteľa je P. Maria Bránou nebeskou!
—
Tu máme ani na dlani, že opravdivý ctiteľ P. Marie
nezahynie na veky.
2. Tie miliony
kresťanov modlia sa ďalej: Útočište
hriešnikov, oroduj za nás!" Celá
Cirkev po celom svete vyslovuje svoju vieru, že tá, ktorá je Bránou
nebeskou je i Útočišťom hriešnikov! Teda je P. Maria naozaj útočište a to
útočište hriešnikov.
Nuž ale jaké útočište hriešnikov by bola P. Maria, keby nemohla i hriešnika pripustiť pod svoje
útočište, pod svoj plášť, aby ho zachránila od pokuty hriechu, od večného ohňa —
a bola takto ešte i pre neho Bránou nebeskou ?
A pre kohože už bude najskôr útočišťom hriešnikov, ak nie
pre svojho opravdivého ctiteľa?!
Teda opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie!
3. „Pomocnico
kresťanov, oroduj za nás!" Hej, P. Maria je pomocnica kresťanov, pevne
to vyznávame s celým svetom kresťanským.
Ale jakáže pomocnica kresťanov by bola P. Maria, keby
najpotrebnejšej pomoci, a v najkresťanskejšej veci, vo spasení duše, nemohla
dať?
A komuže už dá tú najpotrebnejšiu pomoc, ak nie svojmu
pravému ctiteľovi ?!
Teda pravý ctiteľ Mariin nezahynie! To nedopustí Brána
nebeská, to nedopustí Útočište hriešnikov, nedopustí Pomocnica kresťanov!
4. Miliony
volajú s Cirkvou: Príčino našej radosti, oroduj za nás!"
Maria je teda príčina našej radosti, a jakože by nebola
príčina našej najväčšej a najpotrebnejšej radosti — radosti nebeskej?!
Veď po Litániach zas sa modlieva kňaz v mene celej
Cirkvi, v mene veriacich:
„Ziadame Ta, o Bože, popraj nám..., aby sme slávnou prímluvou najsvätejšej Marie vždy Panny od
prítomného súženia oslobodení, tam ale večným
potešením obveselení boli."
Teda nielen od terajšieho súženia osloboďuje nás P. Boh —
Jej Slávnym orodovaním — ale tam vo večnosti obveseľuje nás tiež aj večným
potešením!
A zas po „Raduj sa Kráľovná nebies" podobne sa
modlieva kňaz:
„Bože ..., daj prosíme, aby sme skrze Rodičku Jeho P. Mariu, radosť
života večného obsiahli."
Hľa neomýlny hlas Cirkvi v zrkadlách viery!
Nuž ale komuže už vyoroduje tá verná Panna, aby tam vo
večnosti „večným potešením obveselený bol", aby „obsiahol radosť života
večného", aby mu bola i „Príčinou radosti" nebeskej — ak nie svojmu
ctiteľovi?!
5. Potešenie
zarmútených je P. Maria.
Jakože by nás teda nemohla potešiť v najväčšej starosti,
či spasíme svoju dušu?! Jakože by nám nebola Príčinou potechy nebeskej?!
Kohože už však poteší tou najväčšou potechou, ak nie
opravdivého ctiteľa, ctiteľku ?!
6. A prečože
voláme k Nej: Panno mocná, Panno
dobrotivá, Panno verná?!
Či nie preto, že je ozaj mocná, lebo všetko môže orodovaním u Syna, teda i do neba pomôcť ?! Či
nie preto, že je pritom i dobrotivá ako matka, a verná ako nik na svete,
najvernejšia zvlášte svojmu ctiteľovi, ctiteľke?!
Hľa jak skvele dokazujú, čo už len samotinké Litánie, že
verný ctiteľ P. Marie nezahynie; lebo veď táto Panna mocná, dobrotivá a verná
je spolu i Brána nebeská, je Útočište hriešnikov, Pomocnica krestanov i v
najkresťanskejšej veci, v spasení, je Príčinou našej najväčšej a
najpotrebnejšej radosti, je Potešenie zarmútených v najväčšej starosti, o dušu!
7. Vo „Zdravas
Kráľovna, Matko milosrdenstva" zas vyznáva kňaz a ľud pri Litániach i
po sv. omši s milionami katolíkov tú istú moc P. Marie, len ešte srdečnejšie.
Vrúcne sa modlí v mene Cirkvi:
„Obráť k nám milosrdné oči svoje a Ježiša, požehnaný plod života tvojho, ukáž nám po tomto putovaní, o milostivá, o prívetivá, o presladká
P. Maria!"
A čo sa modlíme s celou Cirkvou, to i veríme!
Tedy ukázať nám môže Ježiša, požehnaný plod života svojho
po tomto putovaní, po tomto živote, a pritom je milostivá, prívetivá, a
presladká.
A komuže už ukáže Ježiša po tomto živote — ak nie svojmu
vernému ctiteľovi, ctiteľke? Komuže bude milostivá, prívetivá a presladká, ak
nie jemu, jej?!
Teda opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie!
Hľa jako krásne a jasne, ani na dlani, dokazujú nám naše
najobyčajnejšie modlitby — prevzácne zrkadlá viery — túto premilú pravdu!
Hej, čo sa modlíme s celou Cirkvou — to i veríme s celou Cirkvou! To je naše katolícke presvedčenie!
Jasne ani na dlani ukázaly nám zrkadlá viery t. j tie
modlitby, ktoré sa po celej Cirkvi spoločne a verejne modlievame, že opravdivý
ctiteľ P. Marie nezahynie. Videli sme, že je to ozaj katolícke presvedčenie.
Tento jedinký dôkaz tak zaváži vo svetle viery, že by
samotinký celkom a celkom stačil. Ale milé je každému o tak vážnej veci počuť
ešte iné dôkazy.
Náboženskí spisovatelia píšuc o P. Marii často spomínajú,
že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie. Tých spisovateľov vypočítať nemožno.
Nato by bola treba celá kniha. Veď jesto ich na stá. Ale oni sami vravia, že je
toto nielen pobožná mienka, ktorá sa viac zakladá na citu, ako na závažných
dôkazoch. Nie, oni sa odvolávajú na nadvážnosť (autoritu) učiteľov Cirkvi a svätých
— ktorých Duch Sv. zvláštne osväcoval a ktorých spoločné svedoctvo neomýlna
Cirkev uznáva a odporúča. Ba odvolávajú sa i na samú sv. Cirkev.
Viďme najprv, čo mysleli o tom učitelia Cirkvi a svätí.
1. Sv. Ján z
Damasku († 749) otec a učiteľ Cirkvi, ktorého nadvážnosť v Cirkvi je veľká,
hovorí (v reči na Narodenie P. M. č. 12): „Dcéro Joachimova a Annina, moja
Svrchovaná Pani, prijmi vďačne modlitbu svojho služobníka. Je on hriešnik,
pravda je; ale on Ťa vrúcne miluje, a pozerá na Teba ako na jedinú nádej svojej
radosti, jako na brániteľku svojho života, ako na prostrednicu u Pána, ako na ISTÚ ZÁRUKU SVOJHO SPASENIA."
Krásne svedoctvo!
2. Sv. Anzelm,
arcibiskup z Canterbury v Anglicku (†1109) hovorí v jednej zo svojich modlitieb
k P. Marii toto: ... daj aby Tvoja láska bola vždy so mnou a starosť o moju
dušu vždy s Tebou ... Lebo naozaj, o prešťastná Panna, rovnako ako musí
zahynúť, ktorý sa od Teba odvráti a ktorého Ty opustíš, práve tak nemožné je, aby ten zahynul, ktorý sa
obracia k Tebe a na ktorého Ty milostive shliadneš." (Orat. 52.) To je
tiež jasné ani slnce!
Sv. Antonín, arcibiskup z Firenzi, dominikán (†1459)
uvádza práve spomenuté slová sv. Anzelma a chváliac ich vraví: Nevyhnutné je, aby ti boli ospravodlivení a
oslávení, na ktorých najvyššia Panna obráti svoje oči, za koho sa modlí".
(Summa P. IV. tit. 15, c. 14, § 7.)
Ale za kohože sa už bude táto Matka milosrdenstva modliť,
ak nie za tie deti, ktorých poníženú prosbu čuje? t. j. za svojich ctiteľov?
Teda opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie!
3. V
„Rozhovoroch" sv. Katariny
Sienskej, preslávnej dominikánky
(† 1380) čítame, že jej Boh raz vyjavil, jakým činom zachránila Jeho Opatera od
pekla jakéhosi nešťastného hriešnika. Pritom jej povedal: „Nezabudol som na
jeho lásku a úctu k slávnej Matke môjho Syna. Lebo som pre česť tohoto
premilého Syna ustanovil, že každý
človek, spravodlivý či hriešnik, ktorý sa k Nej utiekať bude s úctivou láskou v
srdci, nikdy nemôže sa stať obetou potvory pekelnej. Táto požehnaná Panna je milá a rozkošná vôňa, ktorú
upotrebujem pritiahnuť k Sebe ľudí, a zvláštne duše hriešnikov".
(Dialogues ch. 139 t. II. p. 192, Paris 1855.)
4. Sv.
Vavrínec Justinian (†1455), patriarcha vo Venecii, vykladajúc slová, ktoré
Ježiš hovoril s kríža svojej prebl. Matke, dáva Ježišovi do úst slová: „Nik z
tých, čo Ťa vzývať .budú, nebude opovrhnutý odo mňa: a ani jeden z tvojich oddaných služobníkov nebude konečne vytvorený z
mojej prítomnosti (t. j. z neba). (De triumph. Christi agone, c. 18.)
5. Rovnako
volá k P. Marii bl. Hermann († 1241): „Naozaj,
kto Teba hľadá, nemôže zahynúť." (Migne P. L. 211, 763).
Hľa, opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie !
6. Takýchto
svedoctví by sa dalo ešte veľa popísať. Ale úplne stačia na ukážku. Počujme
ešte len jednu-druhú ukážku z východného breviara, z takzvaného „Menaion",
ktoré väčšinou svätí sostavili. Prekrásne modlitby v ňom skvele potvrďujú
nauku, o ktorej píšeme.
3. januára
čítame túto modlitbu: „O Nepoškvrnená Panna ... všetkým, ktorí slávia Tvoje prednosti, dávaš za odmenu spasenie ich duší."
Zas inde: „Pre
všetkých, čo Ťa nábožnou vôľou slávia, Ty si večná spása."
2. apríla je
táto prekrásna modlitba: „Prečistá Panna, nepoškvrnená Panna, my Ťa
pozdravujeme, ako prístav, ako hrad a obranu svojich oddaných; ba viac, ako
svoju uvádzačku (introductrix) do kráľovstva nebeského, uvádzačku, čo ich
zachráni od hanby z neho naveky byť vytvorenými".
Hľa takto vravia svätí osvietení od Ducha Sv. Takto
vravia tí, ktorých svedoctvo Cirkev uznáva.
Teda opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie.
Keď ide o tak potešujúcu vec, milé bude počuť ešte
niekoľko pekných porovnaní svätých o našej pravde.
1. Sv. Germán,
carihradský patriarch († 733) predstavuje nám P. Mariu ako nový raj, ktorý nám Boh miesto starého dal. (Reč. I. na Obetov P.
M.) Teda človek v krste znovuzrodený má nielen milosť posväcujúcu, ale v Marii
aj nový zemský raj, v ktorom prúdy milosti tečú, v ktorom je strom života, a v
ktorom je človek istý, že vytrvá v dobrom do konca, kým len toto útočište
neopustí.
2. Sv. Bernard
učiteľ Cirkvi († 1153) porovnáva P. Mariu s
korábom Noemovým, v ktorom ujdeme potope hriechu a večnej ztraty (Reč
Ave Maria hl. 6) Ján biskup z Arezzo
toto krátko vyslovuje volajúc P. Mariu: arca salvandorum, arca vitae t. j. korábom tých, čo sa majú spasiť, korábom
života.
3. Sv.
Bonaventúra, učiteľ Cirkvi, františkán, († 1274) menuje P. Mariu (v Žalmovníku
Prebl. Panny) rovno: scala animae ad regnum coelorum t. j. rebríkom duše do kráľovstva nebeského.
Či nie sú toto prekrásne živé obrazy pre nás? Či nám
nepredstavujú jasne tú veľkú pravdu, že nábožný ctiteľ P. Marie jej pomocou môže sa dostať do večnej slávy ? Veď pre kohože bude
už P. Maria novým rajom, korábom spasenia, rebríkom do neba, ak nie pre svojho
ctiteľa?
4. Ešte
zvláštnejšie vyslovuje toto ten istý sv. Bonaventúra porovnávajúc P. Mariu s
bibličnou Ruthou, ktorá klasy sbierala. Hovorí: „Ruth v očiach Boozových,
Maria v očiach Pánových našla tú milosť, žeby klasy t. j. duše od žencov
zanechané, mohla na obsiahnutie odpustenia posbierať. Ktože sú ženci? Učitelia
a vodcovia duší. Naozaj veľká je milosť Mariina, kroz ktorú mnohí sa posbierajú na milosrdenstvo,
ktorých učitelia a vodcovia duší ako nenápravných opúšťajú". (Speculum
B. V. 1, 5).
Ozaj zvláštne slová, ktoré toľkú nádej dávajú i
hriešnikom!
5. Zakončme
tieto porovnávania[1])
prekrásnym porovnaním sv. Germána, ktorého sme prvej počuli. V jednej reči o P.
Marii hovorí: „Dýchanie je nielen znakom
života, ale i príčinou života; rovnako i meno nepoškvrnenej Panny, Matky
Božej, keď sa všade pri každej príhode nachádza v ústach slúžobníkov Božích (t.
j. keď si ctia P. Mariu), je dôkazom ich života a odrazu je i silou, ktorou sa
tvorí a udržuje život (duše)". (Reč in S. Mariae Zonam).
Inými slovy: Keď človek dýcha, žije. Dýchanie je iste
znakom života. Ale nielen znakom je, ale aj dáva a udržiava život. Rovnako, keď
si človek ctí P. Mariu, tá úcta mu aj dáva a udržiava život duše. Kým si Ju ctí
— nezahynie; práve ako kým dýcha, žije.
Spokojne uvažujúc a porovnávajúc všetky tieto slová svätých, vidíme, že rovnako jasne hovoria ako naše obyčajné verejné modlitby (zrkadlá viery), že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie. Aj u nich jasne vidíme, že je to rovno katolícke presvedčenie!
Veľa je svätých, čo jasne a skvele svedčia, že opravdivý
ctiteľ P. Marie nezahynie, ako sme to práve videli. Prizrime sa zvláštne
svedoctvu ešte jedného svätého, sv. Alfonza Liguoriho († 1787), zakladateľa
pátrov redemptoristov, lebo v jeho živote jesto viac pekných svedoctví o našej
veci. Pritom bol on spolu nielen veľký svätý, ale i veľký teolog (bohoslovec),
ba učiteľ Cirkvi a veľký majster v duchovných veciach. Tedy jeho svedoctvo tým
viac zaváži.
1. V svojej
knihe: Slávy Mariine (I, 8. § 1.) píše sv. Alfonz o našej veci čisto-jasno, z
mosta do prosta: „Nemožné je, aby sluha
Mariin zatratený bol, ak Jej len verne slúži a odporúča sa jej materinskej
ochrane".
Či toto nie je celkom to isté, ako by rovno povedal:
Opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie naveky!?
Hej, to isté. A takto hovorí svätý neraz.
2. Ešte
krajšie, potešnejšie je toto slovo. Dľa sv. Alfonza si môžem povedať :
Keď sa modlím k P.
Marii — P. Maria sa modlí za mňa; keď sa zas P. Maria modlí za mňa — spasený
som ![2])
a) Keď sa modlím k P. Marii, P. Maria sa modlí
za mňa. To je isto-istá pravda. Veď to učia i otcovia i učitelia Cirkvi.
Tridentský všeobecný snem cirkevný nás učí, že je spasiteľné a osožné prosiť
svätých o ich prímluvu, lebo potom sa modlia za človeka u Najvyššieho. To však
najviac platí o P. Marii, ktorá je Panna
verná.
Hej, verím, nebeská Matka moja, že sa Ty modlíš za mňa,
svojho ctiteľa; veď si mi i Matka, miluješ ma veľmi, žiadaš si moje šťastie a
moju spásu viac, ako si ju sám želám.
b) O tom tiež
ani za mak nemôžem pochybovať, že keď sa P. Maria modlí za mňa, že som spasený. Veď jej prosby u svojho Syna sú akoby
rozkazy dľa sv. Alfonza.
Potom P. Maria mi je Matka, má teda právo na zvláštny
spôsob za mňa prosiť. Je i spolupracovníčka Spasiteľova pri vykúpení, tým má
zas právo na milosti vykúpenia, ako ich nemá nijaký svätý. Ona môže i to
obsiahnuť, čo by už iní neobsiahli.
Ona je i postavená za
Kráľovnú milosrdenstva. Podobne ako
kráľ má viac ministrov, z ktorých každý má svoju vec pridelenú: podobne má i Boh
ministrov svojej svätosti, spravodlivosti a iných dokonalostí. Veľkým ministrom
Jeho milosrdenstva je Preblahoslavená P. Maria. Z toho nasleduje, že prosby
tejto predobrej Matky majú účinlivosť i vtedy, keď by sa zdalo, že je kto
ztratený.
Tedy to, čoho sa mi
treba báť nado všetko, je to, žeby P. Maria mlčala o mne. Mohla by konečne
zamlčať, keby som sám prestal k Nej hovoriť. Keď si Ju však vzývam do smrti,
bude sa za mňa modliť do smrti a — budem spasený!
3. Ale
všimnime si ešte viac, ako sa toto presvedčenie zrkadlí vo vlastnom živote sv. Alfonza Liguoriho.
V jeho živote čítame, že každej príhody použil, aby tým,
s ktorými mal do roboty, vštepoval útlu a synovskú pobožnosť k Matke Božej,
práve preto, lebo že je to najistejšia záruka ich večného spasenia.
Na viac miestach čítať takéto veci v jeho životopise.
Na príklad rád opätúval rozličným ľuďom: „Buďte oddaní dušou Bl. Panne, a Bl. Panna
vás spasí".
Zas hovorieval: „Keby všetci, čo ma navštevujú, vzali si
so sebou z mojej izbičky pobožnosť k Matke Božej, TO BY STAČILO SPASIŤ
ICH".
4. Mladý
človek hotoval sa odísť do noviciátu. Išiel k svätému až tri razy — prosiť ho o
požehnanie. Nuž a — tiež tri razy dal mu túto nauku: „Ak chcete vytrvať, odporúčajte sa bez prestania Najsvätejšej
Panne!"
5. Tento
učiteľ Cirkvi, tak bohatý zásluhami a čnosťami, bol presvedčený, že i jeho
vlastné pripustenie do kráľovstva Božieho nerozlučno je spojené s pobožnosťou,
ktorú mal k P. Marii.
Raz večer — bolo to už v jeho ostatných rokoch života —
nespokojne pýtal sa ctihodný starček, či už ten deň odbavil svoj ruženec.
Rehoľný brat, ktorý bol poverený opaterou svätého starca,
povedal mu, aby ho uspokojil: „Myslím, že sme ho už odbavili".
„Vy myslíte, myslíte", odvetil svätý. Ale či ste
celkom istý? Či vy neviete teda, že od
tejto pobožnosti (k P. Marii) závisí
moje spasenie? "[3])
6. Svätý žil vo
svojej starobe v samote, na ktorú ho prisilily jeho choroby. Nuž a v tej samote
bolo mu jedno z najväčších potešení: rozpamätať sa, že dôveru k P. Marii
rozširoval.
25. októbra 1774. čítal mu rehoľný brat niekoľko strán o
Blahoslavenej Panne.
Jaká je toto kniha? pýtal sa on. (Starček už tratil
pamäť).
— Veď je to Vaša kniha „Slávy Mariine"!
— Bože môj! zvolal vtedy, ako Ti ďakujem, že si mi dal
napísať túto knihu na česť Tvojej Matky! Oh,
jak je to sladké v chvíli smrti pomyslieť si, že človek mohol čosi urobiť, aby
vštepoval do sŕdc pobožnosť k Najsvätejšej Panne!"
Milý sv. Alfonz, toľký ctiteľu a oslavovateľu P. Marie, vypros i nám veľkú úctu k Nej, a to z tohoto živého presvedčenia — ktoré i teba hnalo P. Mariu si ctiť — že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie!
Keď sa chcem o čom dozvedieť na pr. čo sa jakéhosi
remesla týka — to nejdem sa k hociakemu babrákovi dopytovať, ale k majstrovi.
Ten mi to dobre povie, lebo to rozumie.
Nuž pýtajmeže sa majstrov duchovného života, čo súdia o
pravde, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie. Uvidíme: títo uznatí majstri
duch. života celkom rovnako nám odpovedajú ako i svätí!
Na pr. slávny opát cistercíta Adam z Perseigne (vo Francúzsku † 1221) volá k P. Marii: Kto vytrvá v Tvojej láske, nikdy
nezahynie." (v 2. reči o Narod. P. Marie).
Ešte sto rokov pred ním slávny žiak sv. Anzelma (biskupa
z Canterbury) benediktín Eadmer (†1124)
nebál sa rovno napísať: Keď človek
dostal aspoň milosť často a milo myslieť na P. Mariu — to je myslím veľký znak,
že obsiahne spasenie." (De Excellentia B. M. V. c. 4.)
Ctihodný Ľudvik de Blois (č. de Bloá), po latinsky
Blosius, veľmi vážený majster duchovného života, tiež benediktín, († 1566)
píše: Nie, ponížený a horlivý sluha
Mariin nikdy nezahynie: to je nemožné." (Canones vitae. c. 18.)
Miesto veľa iných svedoctví uvedieme radšie obšírnejšie
svedoctvo ctih. Jána Lansperga, veľmi
váženého spisovateľa, kartuziana († 1539).
On dáva Kristovi Pánovi tieto slová do úst:
„Svojej Matke sveril som všetky poklady milosti a
milosrdenstva, aby ich rozdávala — a to vtedy, keď som Jej dal za deti, v osobe
Jánovej, všetky svoje deti a zvlášte hriešnikov, pre ktorých som bol na kríž
pribitý. Nuž a taká je Jej horlivosť, taká Jej usilovnosť vyplniť svoje
poverenie, že práve preto nedopúšťa,
aspoň koľko to od nej závisí, aby ktosi zahynul z tých, ktorí Jej boli sverení
— hlavne ak vzývajú Jej pomoc..."
„Tedy napádať túto
Pokladníčku mojich milostí a nechcieť Ju uznať za prostrednicu u Mňa, ako som
sám prostredníkom u Otca — to znamená veľmi sa zaslepiť a sám pracovať na
vlastnej zkaze."
„Nie, nieto nič istejšieho vrhnúť seba samého do pekla,
ako odcudziť sa Tej, ktorej prímluva toľko ráz zadržala účinky môjho
spravodlivého hnevu: lebo NECH RAZ JEJ
NIETO, nik sa nepostaví medzi nás, aby
zadržal Moju ruku, hotovú udrieť na vinníkov."[4])
V jednom krásnom liste zas takto naliehavo napomína:
Hej, napomínam ťa vždy si milovať P. Mariu, Našu Paniu.
Keď chceš ujsť všetkým nebezpečenstvám, nepadnúť v
pokušeniach, byť potešeným vo svojich trápeniach a niesť ťarchu smútkov
nepodľahnúc im; keď chceš byť úzko spojený s Kristom Pánom — cti si, miluj,
nasleduj Jeho prečistú, prevľúdnu, premilú a premocnú Matku.
Nepochybuj, bude ti veľmi milujúcou matkou, keď budeš
hľadať Ju a Jej lásku.
Veď je Ona tak ponížená, že nikým neopovrhuje; tak
milosrdná, že nijakú prosbu neodbije; a vieš dobre, že dostala od Boha moc
všetky Jej rukám sverené poklady milosti rozdávať a podvihnúť hriešnikov, ale
celkom zvlášte tých, čo Ju milujú ...
Nik Ju nemiluje, že by ho aj Ona nemilovala: NIK Z JEJ ODDANÝCH NIKDY NEZAHYNUL ...
Upotrebuje výsadu (privilegium), ktorú milostive dostala
od svojho Syna Ježiša. A mocou tejto výsady: kto Ju miluje, obsiahne pokánie;
kto sa Jej oddáva, dostane milosť; kto Ju nasleduje, bude oslávený.
Je to teda veľká
milosť, celkom zvláštne dobrodenie Božej Dobroty, že človek má úctu k tejto
Blahoslavenej Panne, že sa Jej sveruje, že skrze Ňu úfa v Bohu, že konečne
žiada si nasledovať Jej čnosti."[5])
Hľa majstri duchovného života celkom rovnako hovoria, ako svätí a učitelia Cirkvi a ako zrkadlá viery, naše obyčajné cirkevné modlitby Potvrďujú nás, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie.
Videli sme už skvelé svedoctvo svätých, viďme, čo myslí
samá Cirkev.
Vlastne je myšlienka Cirkvi už vyslovená i v našich — po
celom svete modlievaných — najobyčajnejších modlitbách, ktoré sú akoby zrkadlá
viery.
Ale ešte jasnejšie chceme vidieť, čo súdi o našej mienke.
Nuž sv. Cirkev neodsudzuje mienku, že opravdivý ctiteľ P.
Marie nezahynie. Naopak, potvrďuje ju!
Neodsudzuje ju.
Sv. Cirkev má povinnosť, od Krista Pána naloženú, pozorovať, aby sa falošné nauky
nijakým činom nevkradly do Cirkvi, a má povinnosť povstať proti nim, keď sa
šíria, odsúdiť ich (ako to už toľko ráz urobila).
Či teda Cirkev kedy povstala proti tejto nauke, keď ju
sv. otcovia, cirkevní učitelia, a svätí a sväté Božie hlasno, jednými ústami,
jednou dušou hlásali?
Nie! Nikdy ani slovíčka proti tomu nepovedala!
Potom kazatelia
po šírom svete už od storočí so všetkých kazateľníc, po mestách a dedinách,
odporúčajú úctu Mariinu kat. ľudu práve preto, že opravdivý Jej ctiteľ
nezahynie. A či biskupi a nástupca Kristov na zemi kedy povstali proti tomuto
učeniu? Nie. Nuž ale tým uznáva Cirkev
učiaca (t. j. pápež a biskupi) túto nauku!
Cirkev
ju i rovno potvrďuje!
1. Aj v
najslávnejších úkonoch, aj v každodennom živote cirkevnom vštepuje nám Cirkev
úctu P. Marie do mysli, do srdca. Sto ráz nás upozorňuje, že skrze Ňu dáva Boh
svoje dary, že milosti, ktoré nám Boh dáva, idú cez ruky našej Nebeskej Matky.
Z toho nasleduje, že i
najvážnejšia milosť, milosť vytrvania v dobrom do konca, tiež ide cez Jej ruky.
Pravda potom už dá Ona, Panna verná, túto milosť v prvom rade svojmu ctiteľovi!
2. Pri samom
najsvätejšom úkone, pri sv. omši, upotrebuje Cirkev takých slov o Matke Božej
(akých nikdy nikde neupotrebuje o nijakom svätom!), z ktorých táto mienka celkom prírodne nasleduje, keď sa len o P.
Marii rozumejú.
Tak na pr. upotrebuje na sviatky Mariine — tedy o P.
Marii — či v hodinkách, či v epištole tieto a iné podobné slová: „Ja milujem
tých, čo mňa milujú, a ktorí v čas ráno ma hľadajú, nachádzajú ma ... Lepšie je
ovocie moje nad zlato a všetky drahé kamene, a úrody moje nad striebro vybrané.
Po cestách spravodlivosti chodím ..., aby obohatila milovníkov svojich a ich
pokladnice naplnila." (Príslovia 8, 17.―22.)
Milovať prebl. Pannu je teda milovaným byť od Nej; a mať
Jej lásku zas znamená byť bohatým pokladmi milostí.
Nuž a práve toto čože je iné — ako záloh spasenia pre
ctiteľov oddaných prebl. Panne?
Toto tým viac bije do očú, že tie isté hodinky kladú ešte
ďalej do úst Mariiných tieto slová: „Blahoslavený človek, ktorý mňa slyší a
bdie pri mojich dverách každý deň a striehne na prahu mojich dverí. Kto mňa najde, NAJDE ŽIVOT a dosiahne
spasenie od Pána." (Prísl. 8, 34, 35. v hodinkách i v epištole na
sviatok Nepoškvr. Poč. i na Narodenie P. Marie.)
Teda kto si ctí každý deň P. Mariu, počúva na Ňu, najde
život a dosiahne spasenie od Pána! Inými slovami: opravdivý ctiteľ P. Marie
nezahynie.
3. Podobne v
epištole na Nanebovzatie P. Marie a na P. Mariu Karmélsku čítame zas: „Kto mňa
stvoril, odpočinul v stánku mojom. Povedal mi: U Jakuba prebývaj, a v Izraeli
maj dedictvo, a medzi vyvolenými pusť korene ... A pustila som korene u ľudu
cteného od Boha, a v údele môjho Boha, ktorý mu je dedictvom, a v obci plnej
svätých je moje prebývanie ... Ja som matka krásneho milovania ... U mňa je všetka nádej života ... Kto mňa
poslúcha, nebude zahanbený ... Kto mňa oslavuje, bude mať život večný.
(Sirach 24, 12. atď.).
Pravdaže, Duch Svätý hovorí tieto slová v doslovnom
smysle o Večnej Múdrosti, t. j. o Synovi Božom. Ale keďže ich Cirkev tak často
upotrebúva na oslavu Tej, ktorú s Cirkvou voláme „Matkou Božej Múdrosti",
treba, aby takéto slová aspoň v smysle podobenstva znamenaly to, čím Ju Boh
učinil v samej sebe a aj pre nás. Veď ináč by to boly prázdne reči, čo nemôžeme
a nesmieme predpokladať.
Ešte raz: každý rozumný človek vidí, že také slová,
vložené do úst Mariiných nijak by nezodpovedaly ich prírodnému významu, keby
nebolo veľmi úzkeho spojenia medzi Jej úctou a medzi vyvolením Božím, ači
spasením.[6])
Keď teda Cirkev takto potvrďuje mienku, že opravdivý
ctiteľ P. Marie nezahynie, či by nebola jakási chladná viera u toho, čo by
nerobil, čo Cirkev robí?! Či by nebola rovno opovážlivosť, nedbať o to, čo ona
a učitelia Cirkvi, svätí a majstri duchovného života vyhlasujú za veľmi osožné,
za prepotrebné?!
Takáto opovážlivosť sa nedá spojiť s ozaj kresťanskou
mysľou.
Nech nám je preto vždy pred očima: „Kto mňa najde, najde život a dosiahne spasenia od Pána", t. j. opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie!
Zdravý rozum — osvietený vierou — krásne potvrďuje
katolícke presvedčenie, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie.
I. Príčiny so strany samej úcty:
1. Kto si P.
Mariu ozaj ctí, toho tá úcta nevyhnutne privádza
ctiť si i Jej Syna a oddaným mu byť živou vierou. Ale práve živá viera je prostriedok, ktorým sa
večný život obsiahne. Tak teda ctiteľ Mariin má tento prostriedok spasenia.
2. Z viery
vzniká nádej, z nádeje láska, a láska plodí dobré skutky, ktorými sa zaslúži
večný život. Úcta P. Marie, keď je opravdivá, naozaj na rozličné dobré skutky privádza, zvlášte k sv. sviatostiam častejšie
pristupovať. Prečože práve na sviatky Mariine vidíme toľkých prijímať, ako
preto že vedia, že tým P. Marii veľmi milú vec robia ...
Nuž ale dobrá spoveď pred prímaním znamená vrátiť sa na
cestu spasenia. A o sv. prímaní zas či nepovedal Spasiteľ: Kto moje telo jie, a
moju krv pije, ostáva vo mne a ja v ňom?!"
3. Sv. Cirkev
učí, že si vytrvanie v dobrom do konca
a tým i spasenie nemôžeme zaslúžiť, ale hej ponížene vyprosiť, vymodliť. Nuž a
či to nerobí zbožný ctiteľ Mariin, keď každý deň neraz opätuje slová: Pros za
nás hriešnych, teraz i v hodinu smrti našej?"
4. Keď si
človek akurátne rozváži vec, nieto sa čomu diviť, že opravdivý ctiteľ P. Marie
nezahynie.
Veď s jednej strany je istá nauka bohoslovná, že nám Boh všetky svoje milosti, teda aj milosti
vyvolenia, prostredníctvom Mariiným dáva. S druhej strany zas rovnako je
isté, že Božou vôlou prostredovanie P. Marie za jednotlivých ľudí, aspoň
obyčajne, viazané je na úctu, ktorú majú k Nej, na modlitby, ktorými sa k Nej
obracajú.
Teda byť
slúžobníkom, ctiteľom P. Marie znamená vyplniť podmienky, ktoré Božie
milosrdenstvo postavilo, aby kto
obsiahol účinné, t. j. viťazné milosti, ktorými iste obsiahneme svoj cieľ,
svoje vyvolenie.
Teda keď mi dal P. Boh milovať si Jeho Matku, ctiť si Ju, k Jej ochrane materinskej po synovsky sa utiekať — mám v tejto milosti záruku, veľmi potešný znak, že po Jej slúžobníctve v tomto plačlivom údolí budem u Nej a u Jej Syna — v kráľovstve vyvolených.[7])
1. Už svätí
majú veľkú silu, nielen aby nám vo všeliakych zemských veciach, ale i do neba
pomáhali. Tak sv. Jozef, sv. Cyril a Metod, sv. František Assiský, sv. Dominik,
sv. Ignác, sv. Margita Alakok, sv. Ján Nepomucký, sv. Katarina, Barbara,
Terezia, Agneška, sv. Terezka atď. atď.
Nuž a či Kráľovná
všetkých svätých, vyvýšená nad všetkých svätých, nemusí mať zvláštnu moc
pomôcť do neba svojim ctiteľom? byť rovno Bránou
nebeskou?
Či kráľovná
nemohla by vymôcť pripustenie DO SVOJHO KRÁĽOVSTVA?!...
A pre kohože už upotrebí túto svoju zvláštnu moc, ak nie
pre svojho ctiteľa?!
Tedy opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie.
Hľa i rozum jak pekne to potvrdzuje.
2. Ešte
jasnejšie bude nám toto, keď povážime, načo
postavil Boh P. Mariu za Matku Božiu.
Postavil Ju za Matku Božiu nie pre Ňu samu, ale — pre
nás, aby nám Spasiteľa priniesla, ktorý nás spasí, prinavrátiac nám s
odpustením hriechov i detinstvo Božie, aby nám zas nebo otvorené bolo. (Lebo
ta, do Rodiny Božej, len dieťa Božie patrí!)
Keď sa teda stala Matkou Božou pre nás, aby sme ten
Božský život mali a keď dobrovoľne prevzala tento úrad (veď anjel Ju pýtal v
mene Božom o svolenie, a Ona pristala!), a keď pre nás doniesla Ježiška na
svet, pre nás Ho pestovala, pre nás Ho kŕmila, odchovala a konečne pre nás a
pre náš Božský život Ho na Kalvárii obetovala — tým sa stala nielen blízkou nám, ale rovno matkou duše, v pravom smysle slova!
Teda „Matka Božia je naša matka. Matka Toho, v ktorom
máme všetku nádej, koho jediného sa treba báť — je naša matka. — Matka Toho,
ktorý Sám i zachraňuje i odsudzuje — je našou matkou" (Sv. Anzelm Orat. 52
Migne P. L. sv. 158, 957.)
Či už možno
pomyslieť — keďže je Matkou a Kráľovnou milosrdenstva — žeby mohla odbiť nešťastné a vinovaté dieťa, keď Ju vzýva ?!
Alebo či možno
pomyslieť, žeby Jej vlastná prosba nebola vyslyšaná, keď Ona to skrúšené,
ľutujúce dieťa tiskne do náručia Ježišovho, ktorého Srdce dychtí spasiť tých,
čo sa spasiť dajú ?!
Nuž a či práve toto nie je zálohom spásy i pre
najzúfalejšieho hriešnika, ktorý Ju vzýva?![8])
Prezrúc si ešte raz všetky tieto krátke, v jadre podané dôkazy rozumu (osvieteného vierou), už či so strany samej úcty, a či so strany P. Marie, jasne vidíme, že i zdravý rozum krásne a milo potvrďuje nauku, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie.
Poviete mi, že po toľkých dôkazoch toľkej váhy z prameňov
viery, z majstrov kat. nauky a zbožnosti, zo svedoctva Cirkvi a zdravého rozumu
osvieteného vierou ani za mak nepochybujete, že opravdivý ctiteľ P. Marie
nezahynie. Ale že by ste radi vedieť, ktože
je už ten opravdivý ctiteľ Mariin,
aby ste sa celkom mohli tešiť tejto pravde!
Nuž pozorujte láskave.
Jesto rozličných ctiteľov P. Marie; prizrime sa, ktorí sú
praví.
1. Jesto i
takých, čo rátajú na jakúsi modlitbu k
P. Marii, na Jej medajlku, ktorú nosia, na omšu, ktorú dakedy Jej na česť
slyšia — aby tým smelšie hriechy
páchali, a spolu úfali v nebo. Či sú títo praví ctitelia?!
Sami poviete, že nie, žeby to bolo priveľa.
Hej priveľa, veď taký by zneužíval dobrotivého srdca P.
Marie. Taký sa akoby schováva za Ňu, že by tým slobodnejšie mohol urážať Jej
Syna. Tak robiť znamená dráždiť Jej materinské milosrdenstvo. Takáto úcta, čo
posmeluje na zlo, sa Jej veru páčiť nemôže!
Tedy priveľa by bolo, aby i takýto bol opravdivý ctiteľ
P. Marie.[9])
2. Zas sú takí
ctitelia P. Marie, ktorí Ju tak srdečne ctia, že Ju aj ozaj nasledujú v Jej čnostiach: že sú čistí, trpezliví, svedomití zachovávať
príkazy Jej Božského Syna, že utekajú i od tieňa hriechu. Či sú len títo praví
ctitelia Mariini?
Títo sú istotne najlepší ctitelia! Ale zas, aby len títo
boli opravdiví ctitelia, to by isto-iste primálo
bolo!
Veď takýto človek, čo nikdy ťažko nehreší i bez celkom
zvláštnej úcty k P. Marii sa spasí.
Vtedy by to nebola tá vychvaľovaná zvláštna milosť, že
opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie! A predsa, ako sme počuli, nesmierne to
vyvyšujú i naše všeobecné modlitby i svätí i Cirkev a — nevynímajú ani
hriešnikov, ba rovno ich vratúvajú!
Teda isto-iste je primálo, aby len takýto výborný ctiteľ
a nasledovník P. Marie bol opravdivý ctiteľ Mariin.
3. Keď je teda
prvé priveľa a toto primálo — pravda je v
prostriedku, t. j. že i ten je pravý
ctiteľ, ktorý si ozaj ctí P. Mariu, čo i niekedy pritom upadne — keď to
len nerobí z hriešneho rátania na dobrotivosť Mariinu, ale iba ZO SLABOSTI;
a nie je bez starosti v hriechu, ale sa usiluje vstať.
Tedy i tento je opravdivý ctiteľ Mariin. Toto nám vraví
zdravý rozum!
Sv. Alfonz Liguori, učiteľ Cirkvi, ešte rozširuje túto
triedu: „Keď hriešnik ... vidí, že ho v otroctve diablovom drží jakási silná
náruživosť, ale sa aspoň odporúča Panne Marii a prosí Ju s dôverou a
vytrvalosťou, aby ho vytrhla z hriechu, isto-iste vystre k nemu táto dobrá
Matka svoju mocnú ruku, roztrhá jeho putá a vráti ho na cestu spásy." Aj o
týchto hovorí tento veľký učiteľ Cirkvi, že je mravne nemožné, aby zahynuli.
Už teraz vieme, koho rátať za opravdivého ctiteľa P.
Marie.
Lenže pravda vzkrsla vo vás myšlienka: Ako je toto možné,
aby ktosi i kým je v hriechu, mohol byť opravdivým ctiteľom P. Marie a tak
nezahynul?!
Je toto na oko veľká ťažkosť, tvrdý oriešok — ale len na oko. Zaraz uvidíme: aj hriešnik môže byť opravdivým ctiteľom P. Marie!
Odpovedám krátko: Hej! —
Počujme o tom hlavné myšlienky zaslúženého starého
spisovateľa P. Jozefa de Gallifet S. J. Ako ctihodný a veľmi zkúsený 87 ročný
starec napísal roku 1750. knižočku o úcte P. Marie. (Písal i knižku na obranu
úcty B. Srdca r. 1726., pred vyše 200 rokmi!)
1. V prvej
hlave tejto knižočky pýta sa: V čom
pozostáva úcta k prebl. P. Marii? Odpovedá:
V trojakej veci, či skôr v trojakom smýšľaní je podstata
úcty k P. Marii:
a) Vysoko si Ju vážiť ako to vysokej
hodnosti Matky Božej zodpovedá;
b) Dôverovať v Nej, ako si to zasluhuje
moc a dobrota Kráľovnej neba; a preto vo všetkých potrebách na Ňu sa
obracať, Jej pomoc vzývať;
c) Útle a detinsky si Ju milovať, i pre
vyvýšené vlastnosti Matky Božej i preto, že nám je Matka a vždy nám
preukazovala a preukazuje náklonnosť a dobrodenia.
Toto a len toto je
podstata úcty k P. Marii; lebo všetko ostatné vnútorné smýšľanie a city,
ktorými sa táto úcta zdokonaliť môže, vyvierajú z tohoto trojakého žriedla.
Kto nemá tieto tri veci, nemá úcty k P. Marii.
Naopak, kto má túto úctu k P. Marii, bude obdivovať Jej
veľkosť, bude sa túliť k Nej, preniknutý bude dôverou a láskou — a čoby i
najhorší hriešnik bol, bude úfať milosť obrátenia od orodovania tejto milej
Prostrednice.
2. Ale mohol
by kto odporovať: kdeže ostáva hlavný
znak opravdivej úcty k P. Marii, nasledovanie Jej čností? Či opravdivá úcta
k P. Marii nepozostáva práve v tom ? Ba, či možno bez toho i pomyslieť
opravdivú úctu k Nej?
Nato odpovedám toto (a prosím to dobre uvážiť, lebo to
padá veľmi na váhu v tejto veci):
Pravdaže je nasledovanie čností P. Marie najkrajšia okrasa úcty k Nej — ale ono je
vlastne účinkom a plodom tejto úcty, povedzme kvetom. Jej podstatou, koreňom,
nie je!
Keby bola podstata úcty k P. Marii v nasledovaní Jej
čností, z toho by nevyhnutne nasledovalo,
že kde by nebolo tohoto nasledovania, nebolo by ani úcty k P, Marii. Ale
čože by to znamenalo? Že len pobožné a sväté duše by mohly mať úctu k P. Marii;
hriešnici boli by bez výnimky z nej
vytvorení!
P. Boh chráň, žeby sme sa oddali takej mienke, ktorá tak
veľmi odporuje mienke a duchu Cirkvi! Veď Cirkev volá P. Mariu útočišťom
hriešnikov! — a všetkých povoláva, aby sa s veľkou dôverou stavili pod Jej
ochranu!...
Hej, to je isto-isté a nad všetku] pochybnosť, že i
hriešnik môže mať úctu k P. Marii, i keď ešte nie je nasledovníkom Jej čností.
Teda musí byť
podstata úcty v tom, čo i hriešnici i spravodliví rovnako môžu mať. Nuž ale
hriešnik môže rovnako ako spravodlivý: lásku, váženie a dôveru mať k našej
mocnej Orodovnici.
Porovnanie nám
to ešte jasnejším urobí. Jakože pochopujeme úctu
k svetskej vynikajúcej osobe, na pr. k vynikajúcej, veľmi dobročinnej
panej? Tu tiež požadujeme od opravdivého ctiteľa tie tri známky: vysoko si ju
vážiť; dôverovať v jej dobrote, ktorú už toľko ráz dokázala; ba milovať si ju,
nakoľko to pre dobrotu zasluhuje. Ale o
nasledovaní, nik by rovno ani nepomyslel! ani nežiadal od jej ctiteľa! —
Teda to ani nepatrí k podstate veci — ináče by sa to muselo vždy požadovať!
Naozaj, ani
zkúsenosť nedá pochybovať, že váženie, dôvera a láska k P. Marii je u
niektorých hriešnikov vo vysokom stupni. Odkiaľže by si Ju inak tak veľmi
ctili? Svätia Jej sviatky; dávajú sa zapísať do Jej bratství a vykonávajú
predpísané; postia sa; dávajú almužnu Jej na česť; navštevujú Jej káplnky;
modlia sa Zdravas, ruženec atď.; vzývajú Ju srdečne a vytrvale. Ktožeby nevidel
vo všetkom tomto opravdivú úctu k P. Marii?
3. Teda treba
povedať: úcta k P. Marii, ako ostatné
čnosti má stupne!
V hodnom stupni prináša i nasledovanie Jej čností, aby
sme sa Jej čím viac zapáčili a zaslúžili si Jej ochranu a dary.
Ale tá istá úcta môže byť i slabá a nedokonalá, že ešte
nevykvitá z nej kvet nasledovania. Túto
majú nejedni hriešnici. Ale čo jako je nedokonalá, predsa je naozaj v ich duši.
Ona je práve klík,
koreň života, ktorý Boh do nich vložil. Keď ho budú opatrovať, prinesie konečne
plod opravdivej premeny života.
4. Teda je nekonečne vážne pre spasenie duší týchto
biednych hriešnikov: tento KLÍK ŽIVOTA NEZADUSIŤ, tento koreň, túto bylinku bez
kvetu nepošliapať, zo srdca im ju nevytrhnúť! A to robí ten, kto z nemúdrej
horlivosti všetku úctu k P. Marii len do nasledovania Jej čností kladie a
inakšiu úctu — daromnou menuje!
Veď to dovedie hriešnika ta, že zanechá i cvičenia úcty k P. Marii, ktorými by si bol práve mohol
Jej ochranu zaslúžiť! Či potom neochladne i jeho láska k Marii, či celkom
neztratí dôveru, ktorú práve hriešnik
má mať v Jej milosrdenstve?!
Chráňme sa pre Boha — z falošnej horlivosti — zadusiť
klík života v nich, pošliapať, vytrhnúť koreň bez kvetu!
Veď kým koreň zostane, je nádej na kvet (kým úcta
zostane, je nádej i na nasledovanie). Ale znič koreň — zničil si i budúci kvet.
Múdry a osvietený
horlivec práve naopak urobí! Kde i najmenšiu úctu k P. Marii najde, bude ju
opatrovať, pestovať. Veď práve ona je veľkou milosťou, ktorou sám Boh
najväčších hriešnikov pripravuje, aby raz prostredníctvom P. Marie i milosť
úplného obrátenia obsiahli; aby sa klík vykľul, aby bylinka i kvet priniesla!
Koľko je príkladov nato po knihách a v historii Cirkvi!
Počuli ste ich na stá! (Viď niektoré i na konci tejto knižočky.)
5. Teda nikdy, prenikdy neprepínajme
požiadavky úcty P. Marie. Zostaňme vždy — dľa pravdy pri tých troch veciach.
A či sa i my, teraz deti Mariine, nemôžeme odrodiť,
pokaziť sa? Kto stojí, nech pozoruje, aby nepadol, hovorí sv. Pavol! Môže sa i
nám to raz zísť! ...
A potom či vari myslíte, že jesto hriešnika, čoby ešte
nevedel, že si dušu nespasí, ak sa nezriekne hriechu, nepokaje sa? Ale práve
aby ta došiel, je jedna z najlepších pomôcok — úcta k P. Marii!
Hej možno opatrne doložiť, že sa do nej môže vkradnúť opovážlivá dôvera. Hriešnik
môže i zneužiť, čo sa mu hovorí, aby sa mu dôvera zväčšila.
A predsa vždy sa treba chrániť: pre opovážlivú dôveru
nenapádať aj ich pobožné cvičenia P. Marii na česť; za svet nepovedať, že sú v
stave hriechu daromné! Naopak vždy ich treba na vytrvalosť v nich povzbudzovať,
lebo sú opravdivou pomôckou dôjsť do obrátenia.
Tieto vysvetlenia (hlavne od starého P. Galifeta) stačia
celkom i veľmi sú poučné pre život.
Ale povie kto: Dobre, nech i hriešnik môže byť opravdivým ctiteľom P. Marie — ale nerozumiem, ako môže Ona takého zastávať, čo je v protivenstve s Jej Božským Synom. To si hneď krásne rozlúštime.
Videli sme, že i hriešnik môže byť opravdivým ctiteľom P.
Marie. Len je ťažko niektorým porozumieť, ako
môže Ona takého zastávať, čo je v protivenstve s Jej Božským Synom?!
1. Hej, je to
hodná ťažkosť — ale ju skvele rozlúšťuje: keď si pomyslíme na SRDCE MATKINO!
Keď ktorési dieťa ukazuje matke lásku, zvláštnu lásku:
jako je to milé matke, jako jej to lahodí, jako si to dobre pamätá!
Teraz povedzme, že sa toto dieťa raz stane zlým; tak
zlým, že ho otec vyhodí z domu a vydedičí.
Povedzte: keď to dieťa predsa zachová úctu a lásku k
matke — či nenajde matka kútik v srdci i
pre tohoto nezdarného syna? Či nenajde čo jakú výhovorku ?!
A keby nijakej výhovorky nebolo, či nepovie: Pravda, zlý
je, nezdarník, naničhodník je — ale predsa nie je ešte celkom zlý, celkom pokazený, keď ma ešte rád má?!
P. Boh sám dal takúto prírodu srdcu matkinmu. A matka, čo by nemala takéto srdce, bola by zlá matka, bola by ženská neprírodného, kamenného srdca!
Vieme, že nám je Ona matka po duši. Veď bez Nej by sme
nemali života detí Božích, detinstva Božieho, (ači života milosti), bez ktorého
nemôžeme do neba prísť.
Keď nám je teda P. Maria Matka po duši, či je div, že i
Ona tak robieva ako tá srdečná matka?! — Či je div, že i nezdarnému synovi, keď
ju zvláštne miluje, zachováva kútik v srdci — hoci je pre ťažký hriech i
vydedičený od Otca Nebeského?! Či je div, že sa zvláštne stará o takéto
ztratené dieťa, aby nezahynulo, aby sa s Otcom Nebeským zas smerilo?!
Či si teda možno pomyslieť, aby Ona — kým je tým, čím je,
t. j. Matkou, a to Matkou milosrdenstva — či si možno pomyslieť, žeby mohla
nešťastné a vinovaté dieťa Svoje odbiť, keď Ju ono prosí, vzýva?!
Nie! To Jej Srdce materinské nedovoľuje! Ba naopak takúto
prosbu, takéto vzývanie svojho biedneho, čo i vinovatého dieťaťa zvláštne si
všíma. Toto je dieťa Jej starosti, Jej bolesti. O takéto ztratené dieťa zvlášte
sa stará, aby nezahynulo.
Či je teda možné, aby Ona dovolila, že by práve v tom nešťastnom stave hriechu a
večnej smrti umrel — keď mu Ona môže pomôcť orodujúc za neho u Božského Syna?!
Či je možné, aby Ona, verná Matka, dovolila naveky sa
oddeliť od verného, hoci nezdarného Svojho dieťaťa?!
Nie! To je nemožné
— pokým v prsiach Mariiných bije srdce materinské; to je nemožné, kým slovo
Matky Božej, slovo Kráľovnej neba tolkú váhu má u Jej Božského Syna, Kráľa
nebies!
3. Hľa tu máme ani na dlani: ako môže P. Maria
zastávať i hriešnika, keď je len Jej oddaným dieťaťom — hoci nezdarným
dieťaťom, to jest hoci je v protivenstve s Jej Božským Synom.
Srdce Matkino skôr-neskôr vyrovná nezdarného syna so
Svojím najlepším Synom, vymôže mu milosť obrátenia, zachráni ho od večnej smrti.
Čo sa nemožným zdá
— možným robí: najmaterinskejšie, najvernejšie, premilosrdné Srdce P. Marie!
Ale joj, akí sme my ohraničení, zadebnení rozumom, akí
sprostučkí, že i vo svete milosti, vo svete Božom všetko meráme svojou
ohraničenou, biednou, trochárskou, ľudskou mierou!
Veď už zas počujem, ako nespokojný duch človiečika
prichádza s novou ťažkosťou: Či to vraj tedy P. Maria, tak akoby ukradomky,
akoby na silu, skoro akoby proti vôli Božej vpúšťa takúto dušu do neba? ...
Ohraničený človiečiku, ktorý nerozumieš Spasiteľa a Jeho premilosrdné Božské Srdce — dostaneš takú odpoveď, že ti bude v ušiach zunieť, že sa zahanbíš do čiernej zeme so svojím trochárskym rozumom, ale že spolu od radosti zavýskneš po nebesia, ak si len ctíš P. Mariu svoju Nebeskú Matku!
Človiečikovi s napiaďrozumom vkradne sa do mysli: Či to teda P. Maria akoby ukradomky, pod plášťom, akoby na silu, skoro akoby proti vôli Božej pomáha hriešnikom ctiteľom, aby sa spasili? —
Skry sa pod zem so svojím krátkym rozumčekom! Svojím
črpáčkom chceš vymerať more Božieho milosrdenstva?! ...
Odpovedaj: Či
nie je to povolanie našej Nebeskej Matky pomáhať i svojim biednym deťom? — Hej!
A ktože Ju postavil, a mohol postaviť za Matku ľudského
pokolenia?
— Jediný Boh! (Že to naozaj učinil, hneď uvidíš pod č.
2.)
Ktože stvoril materinské srdce s materinskými city? —
Boh!
A ktože dal Márii materinské srdce k celému ľudskému
pokoleniu — tofké, že obyčajné materinské srdce je len maličkým, slabunkým
zrkadielkom Jej nesmierneho Srdca? — Boh!
Nuž a prečože stvoril takým materinské srdce a prečo nám
dal Mariu za Matku? Pravda, aby tak i svojich nezdarných synov pre Ňu mohol do
neba pustiť? — Pravdaže!
A potom, ktože vyslyšuje Jej prosby? - Zas len Boh!
A ktože dáva konečnú milosť obrátenia na Jej prosby? —
Jediný Boh — cez Jej ruky!
Nuž
teda odkiaľže vyviera konečným - koncom
táto
dobrotivosť Srdca Mariinho? - ZO SRDCA BOŽIEHO!
Hej! Zo Srdca Božieho, ktorého milosrdenstvo je široké,
hlboké, nekonečné more — ale ktorého šírku, hĺbku a nekonečnosť biedny
človiečik svojím trochárskym rozumom pravdaže nemôže zmerať!
Teda už to máš ani
na dlani, že nie proti vôli Božej robí čo P. Maria, ale celkom celučičký z vôle
Božej, z nesmierneho milosrdenstva Božieho Srdca, ktoré červík zemský tak lahko
zaznáva!
Hej,
nepochopná láska Mariina prúdi jedine —
z nepochopnej lásky Božieho Srdca! Z tej lásky, ktorou Ono i ostatnú kvapku
krvi vylialo za nás!
2. Naša Matka. —
Načo sa stal Ježiš synom Mariiným ? To je istá vec: neprišiel na svet
nijako ako súkromný človek! Ale sa stal Jej Synom jedine, aby sa stal nám
Spasiteľom t. j. aby nám život duše čiže detinstvo Božie dal.
A tak keď Maria pri posolstve Gabrielovom — predvídajúc
čo Ju to bude stáť[10]) —
pristala Ježiša za Syna mať, aby nám život duše dal: pristala, aby sme ten
život duše od Ježiša, ale kroz Ňu dostali t. j. pristala byť matkou i pre nás!
Veď Ho len pre život našej duše dostala.
Teda keď Jeho objímala, objímala všetkých nás s Ním.
Keď ho pestovala, odchovávala — pre nás Ho pestovala, pre
ktorých chcel byť odchovaný.
Keď Ho obetovala či v chráme, či potom bolestne pod
krížom — pre nás Ho obetovala!
Lebo pre nás prišiel, pre nás zomieral, pre život duše
našej!
Láska k Jej Synovi Božskému a láska k nám je nerozlučne
naveky spojená! Ona je jedna Matka
dvojích detí!
Veď keby nie pre
nás, keby nie pre život duše našej — nemala by ani Ježiša! Tak nám je nielen
Matkou, ale okrem toho ešte i v srdci nevýslovne vďačnou Matkou, že pre nás
dostala nášho a potom i Svojho Ježiša!
3. Božia Pomocnica. Pán Boh upotrebuje
túto našu Nebeskú Matku v najvážnejšej veci na svete, vo veci spasenia, za
Svoju Pomocnicu. Ako mu bola dfa Jeho vôle Pomocnicou, aby nám Ježiš skrze Nu
život duše priniesol, tak Mu je pomocnicou, aby sa toho života každému dostalo
zas kroz Ňu; aby Ona jako Matka našej duše — materinskou láskou priťahovala
naše duše k Nemu; aby bola, ako niektorí smele hovoria: vábidlom — k Bohu!
Pre náš slabý rozum, pre našu hriechom skalenú nedôveru,
postavil si veliký Boh — dľa našej prírody —
Pomocnicu, ktorej sa nemáme čo báť,
na ktorej všetko priťahuje! Ona ako naša od Neho postavená Matka pomáha k
Nemu pritiahnuť i Jeho nezdarné a odbojné deti...
„ Človek sa rád pochvastá svojím rozumom, ale predsa
hlavne žije srdcom. Nuž a P. Boh chcel, aby na P. Marii všetko citeľne hovorilo
nášmu srdcu: Ona je z nášho pokolenia, žena, panna, krásna, čistá, Matka nám
je." (Gilloz, Porte du Ciel str. 220.).
A táto naša Matka tak je milá, sympatičná a súcitná, že
ani najväčšieho hriešnika nič na Nej neodbíja, ale naopak všetko u Nej
priťahuje ho — na jeho šťastie! Keď sa len poddá tejto nebeskej príťažlivosti:
obsiahne spasenie!
„Boh nás tak miloval," hovorieval sv. farár Arský,
že zomrel za nás. Ale v srdci nášho Pána je i spravodlivosť, ktorá je
vlastnosťou Božou. V Srdci Mariinom zas nieto iba milosrdenstva ..."
Ona je milosrdná:
lebo je dobrá, lebo je svätá, lebo je Matka, lebo je i nám Matka (veď kroz
Ňu sme dostali život duše od Ježiša!); lebo
.. . trpela za nás!
„Vravia," krásne hovoril hlboký francúzsky kazateľ a
biskup Bossuet, „a myslím, že je to pravda, že by treba bolo mať srdce matkino,
aby človek dobre pochopil, koľká je matkina láska. Rovnako hovorím ja, treba by
bolo mať Srdce najsv. Panny, aby človek dobre pochopil lásku najsv.
Panny." (V kázni na sviatok ružencový.)
Po vtelení Syna
Božieho nieto jasnejšieho dôkazu lásky Božej k nám, ako že nám dal Mariu za
Matku...
Pravdaže nie P.
Maria nás spasí; to je Ježiš Kristus. Ale Maria je to, čo nám prináša spasenie;
Maria je, čo nás prosí a vábi prijať ho; Maria ho akoby prístupným robí všetkým
...
Vtipne a krásne povedal ktosi: Keby márnotratný syn bol mal Matku, nebol by zanechal otcovský dom,
alebo aspoň by sa bol prvej vrátil.
Majme Mariu za Matku, a nezablúdime od Boha alebo sa
aspoň skorej vrátime!
I vo svojom úpadku a v zúfalosti pripomínajme si, že len
ten nebude spasený, ktorý sa odtrhne od
svojej Nebeskej Matky!
4. I zvláštne sa
učila milovať si hriešnikov. Hej, naša Nebeská Matka objíma i
najbiednejších z nás tou láskou, ktorou Ježiš — žeby i život dala za nás, ako
náš a Jej Ježiš!
Učila sa na Jeho príklade.
Rozpamätajte sa na ne: toľko ich je! A potom či by mohla zabudnúť zvlášte slová
Ježišove: Neprišiel som volať
spravodlivých, ale hriešnikov? Či nie je i Ona hlavne nato tu? Či nevidela,
nezachovala v srdci, ako sa Jej Syn priblížil hriešnikom, že Ho zlostníci až
„priateľom hriešnikov" pomenovali?
Akožeby sa nepamätala, že Magdaléna bola rovnako pod
krížom ako i čistý sv. Ján; že sa Ježiš modlil i za svojich katov; že otvoril
nebo kajúcemu lotrovi? Či toto všetko nie je najhlbšie zapísané do Jej Srdca?
Či sa môžeme teda diviť Jej nesmiernej láske i k
hriešnikom?!
Teda v škole B. Srdca sa učila milosrdenstvu i k
hriešnikom! Ono Jej ho vlievalo!
Či teda nemusíme obdivovať v dobrote Mariinej — dobrotu
Božiu?! V Jej milosrdenstve — milosrdenstvo Božie?! V Jej materinskom súcite —
materinský súcit Boží k nám?! Slovom, či
nemusíme obdivovať v Srdci Mariinom — Srdce Božie?!
Nie, nebuďme slepí a necitní, nezaznávajme Božiu lásku a
milosrdenstvo! Nemerajme to more lásky svojím biednym trochárskym rozumom! Ale zavýsknime od radosti až po nebesia,
ďakujúc z toho srdca Božskému Srdcu za svoju nesrovnateľnú Matku P. Mariu, za
Jej materinské Srdce!
Ďakujme Mu za príťažlivú moc, ktorú Jej dal, aby nás biednych tým ľahšie a istejšie k svojmu Božskému Srdcu pritiahol — ktoré Samo je žriedlom Jej dobroty a lásky!
Už sme videli dôkazy
a všestranné vysvetlenie katolíckej
nauky, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie.
Prizrime sa ešte podaktorým ťažkostiam a rozlúšťme si ich, aby nám vec ešte jasnejšia bola.
Vidiac dobrý, ako P. Maria bráni hriešnikov a pomáha im,
zadivený sa pýta: a či to P. Maria hádam
radšie má hriešnikov? radšie ako svoje dobré deti? (Táto istá otázka je
neraz i o Spasiteľovi.)
Nuž je to tak troška závistná otázka staršieho brata
márnotratného syna. Na šťastie môžeme si ju na úplné, ba radostné uspokojenie
zodpovedať, že bude, ako sa hovorí, i vlk sýty i koza celá.
1. Na tamtú
otázku odpovedám najprv tiež otázkou. Povedzže
mi: či má matka radšie choré ači
zdravé dieťa — veď sa okolo chorého viac krúti, stará, obracia!
Odpovieš mi: toto sa nedá dobre porovnávať. Matka má rada
i zdravé dieťa i choré dieťa — preto, že je jej dieťa. Chorému pravda viac ukazuje zvonka túto lásku, lebo viac
potrebuje jej pomoci. A pomáha mu práve preto, aby čímskôr bolo zdravé.
Dobre! U P. Marie tiež sa nedá vec dobre porovnávať. Naša
Nebeská Matka rada má dieťa zdravé na duši i dieťa choré na duši, keď si Ju
ešte miluje — veď je i jedno i druhé Jej dieťa.
Tomu chorému pravda viac sa zdá ukazovať zvonka túto lásku, lebo viac potrebuje
Jej pomoci. A pomáha mu práve preto, aby bolo čímskôr zdravé na duši.
2. Odpoveďme si už
rovno na otázku! Tým viac, že sa ona týka rovno i samého Spasiteľa. Začnime
od Neho.
Ježiš dľa Božskej prírody. Slávny francúzsky kazateľ
Bossuet — hovoriac o Ježišovi — takto odpovedá na otázku: duše, čo sa viac
približujú k nekonečnej svätosti Ježišovej, viac Ho priťahujú, uctieva si ich
zvláštnym priateľstvom. Preto anjeli, ktorí boli vždy spravodliví, môžu sa
slobodne k Nemu približovať ako k Synovi Božiemu. Toto je prednosť a výsada
nevinnosti. Takto smýšľa, takto cíti Ježiš dľa
Božskej prírody.
Ježiš ako
Spasiteľ. Ale On má i druhé smýšľanie, druhé city, ktoré prijal z lásky k
nám, keď sa stal naším Spasiteľom, prijmúc ľudské telo od Marie Panny. Nuž a jako Spasiteľ — dáva prednosť ľuďom -
hriešnikom.
Podobne ako lekár!
I lekár — nakoľko je človek — pravdaže radšie sa rozpráva so zdravými ľuďmi. Je
to iste príjemnejšie, veselšie, milšie. A predsa — nakoľko je lekár — radšie pomáha chorým. To mu je robota, zato sa
zaníma, nato je lekárom. — Rovnako robí i Ježiš, Spasiteľ, predobrotivý lekár
našich duší.
Teda slovom: ako
Syn Boží istotne prednosť dáva nevinným; ale nakoľko je lekár - Spasiteľ,
radšie vyhľadáva chorých na duši t. j. hriešnikov. —
Nuž a toto isté
platí aj o P. Marii. Veď Ona rovnako smýšľa, rovnako cíti ako Ježiš. Nikdy
nebolo dvoch podobnejších sŕdc na svete. Jaký Syn — taká Matka!
Ako Jej Syn, aj Ona
dáva prednosť v láske najpodobnejším: Najčistejšia — čistým; Najlepšia —
dobrým ; Najmilšia Bohu — milým Bohu. Ale
pre hriešnikov má zvláštnu lásku, ako matka - lekárka duší, ktorá
nešťastných srdečne ľutuje. Veď hriešnici, ako hriešnici, sú strašne biedni —
najbiednejší na svete. Ako Ježiš tak i P. Maria nahýňa sa nad ich mŕtve duše,
aby ich vzkriesila na život večný...
3. Ale dobrý nemá
čo závidieť hriešnikovi. Pozrime zas najprv na Spasiteľa.
Spasiteľ chce —
spasiť. Hej, Spasiteľ ukazuje svoju dobrotu a milosrdenstvo Zachejovi,
Samaritánke, Magdaléne, lotrovi na kríži atď. atď. Veď Spasiteľ chce — spasiť!
Nuž a to spasievame, zachraňujeme, čo je v nebezpečenstve. Druhé, čoby aj o
veľa vzácnejšie bolo, medzitým nechávame, vediac, že nám neutečie.
Nie je to teda
preto, ako by samo v sebe radšie mal hriešnikov od spravodlivých — ale títo potrebujú
Ho menej súrno. Najprv ide pastier za ztratenou ovcou!
Ale nezanedbáva
ani dobrých: presvätú svoju Matku, sv. Jána Krstiteľa, sv. Jána
Evanjelistu, sv. Martu atď. Nezanedbáva ani hriešnikov
po ich obrátení: sv. Magdalénu, Petra, Pavla atď.
Dobrých
rád PRÍTULNOU LÁSKOU;
hriešnikov
zas LÁSKOU SĽUTOVANIA. —
Celkom rovnako
smýšla a cíti i P. Maria: i Ona dobrých rada prítulnou láskou, a hriešnikov
láskou sľutovania.
Tak teda dobrý nemá čo závidieť hriešnikovi...
4, Nebuďme teda
sebeckí, ako starší brat márnotratného syna, ale radujme sa, že Ježiš a P.
Maria všetkých zavierajú do svojho
Srdca, teda že jesto v nich i pre teba
miesta — aj keď si, alebo — Bože chráň — budeš hriešnik.
Nesmierne bohatý je Boh! Jeho dobrota k hriešnikom
neukrivdí dobrých — ako i slnce Božie nie menej hreje dobrých, preto že i
hriešnikov hreje. Nesmierne bohatý je Boh! Nesmierne bohatá je i P. Maria:
všetko, čo je Synovo, je aj Jej ... Ani Jej dobrota k hriešnikom neukrivdí
dobrých! ...
Ďakuj srdečne B. Srdcu a P. Marii za lásku sľutovania k hriešnikom, a usiluj sa zaslúžiť si Ich prítulnú lásku!
Videli sme, že aj hriešnik môže byť opravdivý ctiteľ P.
Marie; potom ako ho môže P. Maria zastávať materinským srdcom; a že to nerobí
ukradomky, akoby proti vôli Božej, ale naopak, že Ju v Svojom nesmiernom
milosrdenstve nato postavilo B. Srdce.
O tom pochybovať nemôže nik, kto si spokojne rozváži
dôkazy!
Len sa najde ešte taký, ktorému vŕta v hlave: či vraj
túto náuku, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie, nezneužijú hriešnici, že tým ľahšie budú odkladať obrátenie?
Odpovedám: 1.
Sotvy jesto čoho, čo by človek nemohol zneužiť.
a) Železo, oheň, voda atď. sú rovno
potrebné, bez nich nemôžeme žiť. A predsa ich môže človek zneužiť, môže nimi
zabiť koho, podpáliť atd. Či hádam preto odstúpiť od upotrebovania železa,
ohňa, vody? Nie, len v pravej miere ich upotrebovať. Tak i tu ...
b) Modlitba, spoveď, sv. prímanie, sviatosti
atď. sú rovnako potrebné pre život duše (život detinstva Božieho), bez
ktorého nieto neba. A predsa ich môže človek zneužiť. Či ich preto vari
neupotrebovať?
I Spasiteľ predvídal, že ich nejedni zneužijú, a —
neodstúpil od myšlienky svojho nesmierneho milosrdenstva a dobroty.
To isté platí i pri nauke, že opravdivý ctiteľ P. Marie
nezahynie. Preto odstupovať od nej, že ju ktosi zneužiť môže, bolo by toľko,
ako odstúpiť od upotrebovania železa, ohňa, vody; modlitby, spovedi, prímania
atď. — t. j. hotové bláznovstvo! na smiech!
2. Ale buďme
úprimní. Sotvy bude veľa zatvrdnutých, nerozumných a prevrátených hriešnikov,
čo patria do prv spomínanej triedy : čo
rátajú na dobrotu Mariinu, aby tým smelšie hrešili. Veď nebude veľa ľudí,
čo by natoľko utratili rozum, že by zabudli, že bez obrátenia, bez spovedi atd.
neprijdu do neba; žeby ich jedine ktorási pobožnosť sama bez obrátenia, bez
spovedi spasila. Myslím, že aj ty málokoho takéhoto poznáš.
Nuž ale dobre si tu zapamätajme! Ani len takýmto by som sa neopovážil povedať, že je ich úcta daromná.
Povedal by som im, že je to nebezpečné
tak rátať. Ale predsa nech za svet nezanechajú svoju pobožnosť k P. Marii, že
Ona predsa len hádam shliadne i na toto a vytrhne ich z nebezpečného stavu. —
Veď to už toľko ráz urobila!
Keď sa kto topí, neodoberiem mu ostatnú dosku, ktorej sa
chytá!
3. Ináče pre
všetkých nás platí toto: Nie je pre všetkých rovnaká istota spasenia
vyslovená v slove, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie: ona MÁ STUPNE!
Veď táto istota spasy má svoj základ a príčinu: v úcte k
Matke Božej. Z toho jasne nasleduje, že jaká
je táto úcta, taká bude i tá istota spasy.
Jaký koreň — taký kvet.
Čím je kto dokonalejšie alebo nedokonalejšie sluhom a
dieťaťom P. Marie — tým základnejšia alebo tým slabšia bude aj istota spasy pre
neho.
Teda nakoľko si ctíš P. Mariu — natoľko máš istoty
spasenia. — Toto tiež vytvára akési nerozumné zneužívanie prevzácnej pravdy, že
opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie.
Iste je však táto
istota spásy pre každého i pre spravodlivého prevzácna. Veď či si svätý, či
nesvätý — nie si istý, že v milosti Božej zomrieš. Preto i svätému i nesvätému
je prevzácny tento záloh spasy.
Nenadarmo ho tak veľmi oslavujú a odporúčajú všeobecné
modlitby cirkevné (ktoré sú zrkadlom viery), potom učitelia Cirkvi, svätí a
kazatelia Cirkvi po celom svete!
Teda netrápže sa nerozumne tým, či túto vzácnu pravdu jeden druhý z milionov ctiteľov P. Marie nezneužije. Nehľadajže na slnci tejto pravdy škvrny, ale teš sa skorej jeho prevzácnemu svetlu a milej teplote, ktoré radosť prináša milionom i — tebe!
Či nauka, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie, nie je
to isté, ako prisľúbenie karmélskeho škapuliara ? — Odpoveď: Je podobné, ale
nie je celkom to isté.
I. Naša nauka má
širšiu platnosť. My dokazujeme celkom
všeobecne o úcte k P. Marii, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie.
Škapuliarske prisľúbenie zas hovorí rovno len
o jednom spôsobe úcty k P. Marii:
nezahynie, kto umre, zbožne nosiac toto rúcho P. Marie.
II. Naša nauka má
pevnejší základ. — Na čomže spočíva objavenie a prisľúbenie škapuliara?
Spočíva na súkromnom zjavení bl.
Simona Stocka.
Naša pravda, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie, má
však nesrovnateľne pevnejší základ, lebo
vyrastá rovno z koreňa viery od Krista zasadenej — veď nasleduje z postavenia
P. Marie, t. j. z toho, že nám je Matka po duši.
Tento rozdiel pravda veľa ľudí neporozumie, alebo ho dosť
neuváži. Vysvetlime si ho.
1. Odkiaľ
vieme o prisľúbení škapuliarskom? Zo súkromného zjavenia, ktoré mal, ako sa
zbožne príma, bl. Šimon Stock, generál karmelítov.
2. A odkiaľ
vieme o pravde našej výpovedi, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie? Ona nie je len zo súkromného
zjavenia, ale vyrastá rovno z viery. Je
v semienku, v klíku Božieho objavenia!
Veď nám to (ako sme videli) dokazujú: zrkadlá viery, t. j. naše po celej Cirkvi
všeobecné modlitby; potom Cirkev učiaca a veriaca kroz sv. otcov, učiteľov
Cirkvi, svätých a majstrov zbožného života; zvlášte Cirkev učiaca: posmeľujúc
tú všeobecnú nauku, ba hlásujúc ju (hoci ju rovno na verenie ako zjavenie Božie
nepredkladá).
Teda táto nauka, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie,
má nesrovnateľne pevnejší základ, a tým nesrovnateľne pevnejšiu istotu.
III. Ale toto nie je nijak na
umenšenie, na škodu škapuliara! Lebo veď o nosení
škapuliara (okrem jeho vlastného prisľúbenia) platí tiež aj naša nauka, že
opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie. Nosiť škapuliar je tiež úctou P. Marie.
Teda i na škapuliar padá tá istá istota, ktorú má naša
nauka. Tak, že keby, povedzme, objavenia škapuliara ani nebolo bývalo — predsa
by mu zostávala istota ešte pevnejšieho základu, ktorá patrí nauke vyvierajúcej
z viery, že opravdivý ctiteľ P. Marie nezahynie.
Teda naša nauka je mimoriadnym potvrdením a odporúčaním
zbožného nosenia škapuliara.
IV. Ťažkosť. Ani škapuliar, ani inakšie skutky vonkajšej
úcty P. Marie nemôžu nahradiť ani
zásluhy pred Bohom, ani pokánie; teda ani škapuliar ani úcta P. Marie hádam
nepomáha tak veľa.
Odpoveď: To je istá vec, že ani škapuliar, ani inakšie
skutky vonkajšej úcty P. Marie nemôžu nahradiť zásluhy alebo pokánie. Ale z
toho nenasleduje, že je to daromná vec!
Lebo nosiť škapuliar atď. znamená jakési PRÁVO si nadobúdať na zvláštnu ochranu Kráľovnej Nebies — a
tým pripravovať sa na prijatie milostí obrátenia, ktoré i najtvrdšie srdcia
umäkčujú a k Bohu nazpäť privádzajú!
Slovom vonkajšia úcta P. Marie nenahradzuje pravda pokánia, obrátenia, ani zásluh pred Bohom — ale
hej, PRIVÁDZA do nich!
Hej, nik sa nespasí, ak nebude bez hriechu. Ale práve nábožná úcta P. Marie prináša milosť obrátenia; podvihne z hriechov, keď do nich padne pravý ctiteľ P. Marie; a konečne privádza ho pod ochranou Nebeskej Matky — do šťastlivej večnosti!
Bratia, sestry, videli sme jasne dôkazy, vysvetlenia a
rozlúštenia ťažkostí a ďakujeme B. Srdcu za sladkú pravdu, že opravdivý ctiteľ
P. Marie nezahynie.
Hej, dobre vieme, že bez milosti Božej nik sa nespasí —
ale opravdivý ctiteľ P. Marie iste obsiahne od tej „Brány Nebeskej
alebo že vytrvá v
milosti Božej,
alebo že si ju zas nadobudne, keď ju
ztratil,
alebo aspoň, že umre v nej!
Biedni bratia,
sestry, čo vám srdce centovou tiažou
tlačí neistota, či sa spasíte a či nie: buďte opravdivými a vytrvanlivými
ctiteľmi Matky milosti a iste sa spasíte.
Či sa nešťastným
cítiš pre hriešny zvyk; nariekaš v putách a v dlhoch, do ktorých si upadol;
nedarí sa ti ľahko oslobodiť sa i bojíš sa, aby ťa smrť v hriechu nezastihla?
Poď, cti si Nebeskú Pannu, každý deň, čo len Zdravasom, — „Málo ale
stále", radia svätí — pros ju často o svoje spasenie a — obsiahneš ho!
A či máš hádam
pomútené svedomie a trápiš i seba i spovedníkov, čo ti nemôžu vrátiť pokoj
mysli? Počuj: cti si P. Mariu, a Ona ťa spasí! Pochybovať nemôžeš ani za mak.
Matka,
starostlivá o spasenie svojich dietok, vštepže im hlboko do mladých sŕdc túto
úctu — a zaistila si im nebo!
Učitelia, učte
svojich žiakov túto pobožnosť — osvietite ich nebeskou naukou!
Spovednici,
odporúčajteže horlivo tento prostriedok obsiahnuť konečnú milosť. Uvidíte:
hriešnici sa budú obracať, spravodliví stanú sa svätými, všetci budú umierať v
milosti Božej.
Kazatelia, kážte
o „Bráne Nebeskej": premeníte i najtvrdší svet!
Ach, jakože sa budeme spoločne tešiť v nebi, drahý
čitateľu, keď počúvneš, keď ti moje biedne slová čo len troška pomôžu do neba!
Vtedy budeme mať už radostnú zkúsenosť na sebe samých, že ozaj OPRAVDIVÝ CTITEĽ PANNY MARIE NEZAHYNIE!
Dajže to premilosrdné Božské Srdce, čo si nám dalo
predobrotivú Matku — „Bránu Nebeskú!"
Škótsky biskup, idúc birmovať, pešo chodil so svojím
tajomníkom po vrchoch svojho biskupstva. Raz ho noc zastihla v jednej hore, kde
zablúdili. Dlho-dlho hľadali príbytok ľudský. Konečne našli kolibu biednej
rodinky. Pekne ich prijali, nevediac kto sú, čo sú. Biskup zas nevedel, či sú
katolíci, ači protestanti.
Gazdiná chytro prikryla stôl. Pustili sa do rozhovoru,
zdržanlive, ako s cudzími. Biskup hneď spozoroval jakýsi smútok u nich.
— Vy ste dobrí ľudia, vravel, ale zdáte sa mi jakosi
smutní.
— Tak je, žiaľbohu, odpovedala gazdiná, obľahčujúc si
srdce. Náš staručký otec ide zomrieť; ale ešte viac nám je ľúto, že je
presvedčený, že ešte nezomre a nechce sa pripraviť na smrť.
— Dovolíte mi pozrieť ho? pýtal sa biskup dojatý.
Zaviedli ho k nemu. Na biednom ležisku bol starec — na
vydýchnutí! Ale keď sa biskup delikátne dotkol blízkeho konca, umierajúci
sobral všetku silu a odpovedal s veľkou istotou: „Nie, ja ešte nezomrem".
— Ale, priateľu, prečože myslíte, že ešte nezomrete? Vo vašom
veku a s vašou chorobou! ...
Živým, ostrým pohľadom pozrel starec na biskupa a pýta sa
ho: „Ste vy katolík?"
— Hej, som, odpovedá biskup.
— Nuž vtedy vám poviem, prečo som istý, že ešte nezomrem.
Od svojho prvého sv. prijímania v kostole vo Swingfort-e ani dňa som
neprepustil, žeby som neprosil P. Mariu o milosť: nezomrieť bez kňaza. A či vy
myslíte, že ma nevyslyší?
— Nebeská Matka naša vás vyslyšala, zvolal biskup dojatý.
Čo s vami hovorí, je nielen kňaz, ale váš biskup. A teraz rozumiem, prečo sme
zablúdili v hore. P. Maria ma priviedla k vám! Nato odhrnul biskup plášť a
ukázal mu biskupský kríž na prsiach.
Starý sa celý premenil od radosti a pozdvihnúc oči k nebu
šepkal: „Ďakujem Ti, Nebeská Matka moja! Vedel som, že mi nedáš zomrieť bez sv.
spovedi." Potom sa obrátil k svojmu biskupovi a prosil ho: Vyspovedajte
mňa! cítim, že idem zomrieť!
O chvíľu potom oddal dušu Bohu.
(L. David: Pourquoi te damnes-tu ? str. 138).
M. Blot, apoštolský misionár, karmelita, píše: v Paríži
jeden z našich starých žiakov strelil si dve guľky do hlavy, aby sa zmárnil.
Jednak na smrť ranený proti očakávaniu dostatočne nadobudol povedomia a reči.
Mohol sa vyspovedať, oľutovať a prijať sv. pomazanie.
Potom skrčenými rukami odhalil šaty, ktoré mu kryly
prsia, ukázal škapuliar, ktorý vždy nosil a povedal hlasom umierajúceho:
„Inokedy toľko som
prosieval P. Mariu, aby sa v deň smrti nado mnou sľutovala!..."
Le salut assurè str. 106.
Vo Španielsku vo Valencii bol istý veľký zlodej. Aby
nepadol do rúk spravodlivosti, rozhodol sa stať mohamedánom. Už sa pobral do
prístavu sadnúť si na loď a odísť do Afriky. Náhodou prechádza popri kostole,
kde Práve kázal P. Hieronymus Lopez zo
Spol. Ježišovej. Kázal o Božom milosrdenstve. Hriešnik počúva. Dotklo sa ho to.
Išiel hodiť sa k nohám pátra, vyspovedal sa, obrátil sa. Keď sa ho páter
opýtal, či akú pobožnosť odbavoval, že s ním Boh tak milosrdne zachádzal,
odpovedal, že jeho pobožnosť bola: každý deň prosiť P. Mariu, aby sa ho
nezriekla.
Tiež tam str. 104.
Bolo to v decembri 1855. Raz večer po veľkej robote
utiahol sa kňaz Baron, (vtedy duchovný v meste Douai) v severnom Francúzsku, do
skromného príbytku a oddychoval si po apoštolskej robote, modliac sa kňazské
hodinky. Naraz zabúcha dakto na bránu. Otvorí. Vidí dievčatko, čo ho prosí, aby
šiel ku chorej žene, ktorá je blízko smrti. Býva na ulici č. 28. Dobrý kňaz
chcel pretrhnúť modlitbu a hneď ísť s dieťaťom. Ale dievča mu povedalo, že tak
nesúri; len prosia, aby to neodložil na zajtra... Kňaz teda prosil adresu
chorej a povedal dieťaťu, aby sa vrátilo a oznámilo, že skoro prijde.
Kňaz, keď skončil hodinky, dal sa na cestu, nedbajúc, že
sa len tak leje a že je dosť chladno. Veď išlo o dušu. Prijduc do udanej ulice,
vstúpil do čísla 18, mysliac, že je to to číslo, ktoré mu dievča udalo. Dom bol
chudobný, nebolo v ňom vrátnika. Hmatajúc vyšiel kňaz schodami na prvé
poschodie a zaklopal na prvé dvere. Voľakto prišiel mu otvoriť, ale keď zbadal
cirkevný oblek, surovo sa nahneval a urážkami odpovedal na zdvorilé pýtanie
kňazovo, či je to nie izba chorej ženy. Konečne mu zavrel dvere pred nosom.
Zaklopal na nasledujúce dvere; tiež ho o veľa lepšie
neprivítali.
Potom vyšiel na druhé poschodie. Na chodbe bol malý
chlapec.
Dieťa moje, povedal mu kňaz, mohol by si mi ukázať izbu
chudobnej ženy, ktorá býva v tomto dome a je veľmi chorá? Volá sa pani G.
Hentam na konci chodby je chudobná žena a veľmi chorá,
pán farár. Otec povedal, že noc neprežije. Ale zdá sa mi, že sa tak nevolá, ako
vravíte.
Meno neškodí... Buď tak dobrý, zaveď ma ku dverom. —
Chlapec ho zaviedol.
Kňaz klopal a vošiel. Pri posteli, kde naozaj ležala na
smrť chorá žena, sedel s päťdesiatročný človek, ktorý vstal a zdal sa veľmi
prekvapený, keď videl kňaza. Tento ho pekne pozdravil a pýtal sa ho, ako sa má
jeho žena:
„Lebo toto je doista vaša žena a vy ste pán G."
— Ja? surovo odpovedal chlap, nijako. Ktože vám povedal,
aby ste sem prišli a miešali sa do nás?
— Ale veď ste práve poslali po mňa! odpovedal kňaz veľmi
zarazený. Povedali mi, že chudobná, ťažko chorá pani G. poslala po mňa, aby som
ju zaopatril. Ale ak som sa i pomýlil v ulici alebo v čísle domu, izby, myslím,
že táto chudobná pani nie menej potrebuje mojej pomoci. Doista P. Boh ma viedol
sem a dopustil tento omyl ...
— Oh, tak je, velebný pane, slabým hlasom šepkala
umierajúca. P. Boh vás sem doviedol.
— Nijako nie! zúrivo odsekol muž. Už vyše desať rokov
nevkročil k nám nijaký kňaz. Nebudete spovedať moju ženu. Ona je mojou.
Starajte sa o seba!
— Veľmi sa mýlite, pane, láskavo ale rázne povedal kňaz.
Vaša žena patrí najprv P. Bohu a potom vám. Nemáte práva rozhodovať o jej duši.
Keď sa vaša žena chce spovedať, vyspovedám ju. Mojou povinnosťou je neopustiť
ju, iba ak by dobrovoľne odbila moju službu."
— Pani, či si žiadate smieriť sa s Bohom a umrieť po
kresťansky?
Chudobná žena pozdvihla ruky k nebu a od radosti pustila
sa do plaču.
— To P. Boh všetko tak urobil, vravela. Už viac dní
prosila som muža, aby mi zavolal kňaza, ale vždy odoprel. Hej, chcem sa smieriť
s Bohom, ktorý sa smiloval nado mňou!
— Počujete, pane, povedal kňaz, obrátiac sa k mužovi.
Buďte tak dobrý, nechajte nás na chvíľku samotných.
Tieto slová tak rázne povedal, že pán bol akoby nútený
vzdialiť sa. Mrmľajúc odišiel.
Kňaz priblížil sa ku chorej.
— Hľa, čo ma
zachránilo, plačúc vravela umierajúca a ukázala kňazovi ruženec, zavesený pri
posteli. Bola som slabá a viac som sa bála muža ako Boha. Aby som vyhla svadám,
už jedenásty rok som si nekonala kresťanské povinnosti. Ale neprestala som sa odporúčať predobrej Panne
Marii. Každý deň alebo skoro každý deň pomodlila som sa dačo z ruženca. Vždy
som si zachovala lásku k Matke Božej. Ona vás, velebný pane, ku mne priviedla.
Ona mi zachránila úbohú dušu!
Dobrý kňaz bol hlboko dojatý týmto výjavom. Potešil
chorú, pomohol jej vyspovedať sa, dal jej rozhrešenie hriechov a opúšťajúc ju
povedal, aby sa čo najlepšie pripravila prijať Spasiteľa a sv. pomazanie, že
skoro prijde.
Keď vychádzal, chcel podať ruku mužovi. Neprijal ju a
veľmi mrzutý vrátil sa ku šťastlivej manželke ...
Kňaz pozrel teraz v knižočke adresu chorej, ktorú hľadal.
Zbadal, že mal napisané nie číslo 18, ale 28. Chváliac Boha za šťastlivý omyl,
ponáhľal sa do domu číslo 28, kde naozaj našiel chorú, ktorá ho čakala.
Vyspovedal ju. Potom bez meškania išiel zobudiť kostolníka fary, vzal Najsv.
sviatosť a sväté oleje a tak sa vybral ku svojim dvom chorým. Ale keď vstúpil
do domu číslo 18, chorá práve umrela ... Šťastlivá bola, že vo sviatostnom
rozhrešení dostala odpustenie hriechov.
Tiež tam str. 132.
Akýsi človek, ktorý ztratil česť a bál sa policajného
prenasledovania, rovno chcel si siahnuť na život, aby sa oslobodil od strachu.
Márne ho odhováral páter Millériot S. J. (známy apoštol robotníkov a chudobných
v Paríži.) „Aspoň, — vravel mu horlivý misionár, — aspoň, priateľu, doprajte mi jednu vec: dám vám škapuliar; sľúbte mi, že ho
nikdy neodložíte!“
„Otče, sľubujem vám to ... Vy ste boli taký dobrý ku mne!
..."
Odchádza ... Páter si celkom potichu povedal po
apoštolský, prostučko, (ako to rád vravieval): „Priateľu, už ťa mám ... Ak
chceš, môžeš sa zabiť.. . ty tak neumreš."
Nešťastník, ktorého prenasledovalo pokušenie zúfať, hodil
sa ten istý deň do rieky Seine-y, aby splnil nešťastné rozhodnutie. Ale nikdy
nemohol sa utopiť, čo sa aj dva razy hodil a čo aj nevedel plávať. Nosil
si škapuliar. Vytiahli ho. Bol veľmi chorý, a obrátil sa.
(Tiež tam str. 123.)
Udalosť z vojny
medzi Severom a Juhom v Spojených štátoch Ameriky r. 1860—1865.
Za útoku na Goldsborough, v Severnej Karoline, (ktorý
viedol generál Soster,) zanechali mladého raneného vojaka na poli bitky, ako
mŕtveho. Pravda, hovoriť nevládal, ale bol pri sebe. Zbadal, že neďaleko neho
chodia vojaci, ktorí prišli hľadať ranených.
„Svätá Matka Božia,
vravel si, mám ťažký hriech na duši, nenechaj ma zomrieť bez kňaza!"
Ako by rovno na jeho prosbu, prišli vojaci s nosidlami až
ku nemu. Ale keď zbadali, že už-už dokonáva, povedali bez starosti: „Ach, škoda
sa baviť s ním. Skôr zomre, ako ho zanesieme do poľného špitála." Odišli a
nechali nešťastníka, ktorý počul ich reči.
Keď videl, že ho ľudia opustili, naliehavejšie prosil
Našu Paniu, aby ho nenechala zomrieť v hriechoch.
Tí s nosidlami boli už dosť ďaleko, keď jeden z nich,
hádam trochu ľudskejší ako druhí, povedal spoločníkom:
„Musím sa vrátiť k tomu bedárovi. Nemôžem nechať priateľa
takto umrieť, ani sa nepokúsiac zachrániť ho."
Vrátil sa i s niekoľkými. Keď boli pri ranenom, tento
našiel dosť sily povedať im: „Pre Božiu lásku, odneste ma odtiaľto!"
Uložili ho na nosidlá a niesli na pole, kde aj veľa iných
vojakov zápasilo so smrťou.
Keď sniesli všetkých ranených, dali ich odniesť do
vojenského špitála v Newbern-e, kde opatrovaly Milosrdné Sestry. Bola to dlhá a
ťažká trojdňová cesta. Horúčosť a ustatosť ešte zväčšovala muky chorých. Ale
konečne našli odpočinok a potrebnú opateru.
Keď doktor skúmal a obzeral rany toho biedneho vojaka,
ktorý tak horlive prosil o pomoc P. Mariu, povedal sestrám, že už nieto ani
najmenšej nádeje na uzdravenie, smrť je už blízko a môže prísť každú chvíľku.
Keď chorý pri operácii ztratil povedomie, sestra čakala
pri ňom a číhala na priaznivú chvíľku pripraviť ho na súd Boží. Po chvíľke
zbadala, niečo hľadá a keď to našiel, otvoril oči s veľkou spokojenosťou. Keď sa schýlila k nemu, aby sa dozvedela
príčinu jeho radosti a aby mu povedala niekoľko milých slov, videla, že stíska
škapuliar.
Povedal jej: „Nech je požehnaná Matka Božia! Vyslyšala mi
modlitbu a neopustila ma."
Potom jej pretŕhajúc, vyrozprával strach, ktorý mal pred
smrťou v zlom stave na bojisku a že často opakoval modlitbu: „O dobrá Panna, som v smrtnom hriechu, nedaj
mi zomrieť bez kňaza."
„A teraz, sestrička, pokračoval, zaraz mi daktorého
priveďte. Viem, že už dlho nebudem žiť, a už veľa rokov som sa
nespovedal."
Špitálny kňaz prišiel k umierajúcemu. Veľmi horlive sa
smieril s P. Bohom, prijal Spasiteľa a sv. pomazanie.
Keď mu sestra pomáhala ďakovať P. Bohu po sv. prímaní,
otvoril jej srdce:
„Už od detinstva, vravel, žil som ako tulák. Nestaral som
sa o nič. Od prvého sv. prímania ani raz som nepristúpil ku sv. sviatostiam. Ale vždy som si zachoval trochu lásky k P.
Marii, lebo už za detinstva mi matka, dobrá Irčanka, vštepila do srdca úctu ku
P. Marii. Keď som išiel do kompánie, ktoré v poslednom čase tak chytro
tvorili, postaral som sa o dva škapuliare. A dobre som urobil, že som sa dal
pod ochranu P. Marie! Navidomoči ma chránila."
Prijatie sv. sviatostí dalo mu trochu sily na niekoľko
hodín, ale skoro zas upadol do mdlôb a večer druhého dňa po príchode do špitála
ticho oddal dušu Bohu.
(Tiež tam str. 126.)
P. Julius
Recupito, učený jezuita neapolský, (tak píše sv. Alfonz Liguori v knihe
Slávy P. Marie) vydal pozoruhodné dielo o znakoch vyvolenia Božieho. Na konci
knihy napísal nasledovné riadky:
Nemôžem zamlčať celkom nový príklad, ktorý mi rozprával
vážny biskup, komu sa môže veriť.
„Pred niekoľkými rokmi, neďaleko slávneho talianskeho
mesta, čo patrilo pod správu toho preláta, prevádzal svoje lúpežníctvo jakýsi vodca zbojníkov. Raz
mu priviedli spoločníci krásne mladé dievča. Toto veľmi prosilo vodcu zbojníkov,
aby mu zachoval nevinnosť a naliehavú prosbu podopieralo slovami: Pre lásku Mariinu! Iskierka úcty k P.
Marii tlela ešte v srdci tohoto zbojníka a zvíťazila v ňom nad ohňom zlej
žiadosti. Nielen že pristal na žiadosť mladého dievčaťa, ale ho aj sám viedol,
kým nebolo na bezpečnom mieste, aby nemuselo podstúpiť dáke pohanenie od iných
zbojníkov. Keď ju prepúšťal, prosil ju, aby ho odporúčala tej P. Marii, ktorú
tak rada má.
Nasledujúcej noci, vo sne, zjavila sa zbojníkovi akási
kráľovná s prívetivou tvárou. Láskavo sa naň pozrela a dobrotive mu povedala: „Čo si ty včera z lásky ku mne urobil, bolo
mi veľmi milé; príležitosťou sa na teba rozpamätám!" Hneď sa zobudil.
Ale pekný sen zdal sa mu len — snom a preto skoro zabudol naň.
Trochu neskôr chytili nášho zlodeja a hodili do žalára. V
noci pred odpravou znovu sa mu zjavila milá Kráľovná a ospanlivému povedala:
„Či ma poznáš?" Odpovedal, že sa pamätá, že kedysi naozaj videl osobu
veľmi podobnú jej. Kráľovná mu vtedy pripomenula to, čo mu predtým bola povedala.
Potom pridala: „Som Maria, Kráľovná neba i zeme. Z lásky ku mne si ušetril to
dievča, ktoré sa mi zasvätilo. Prinášam
ti odmenu za ten skutok: keď ťa odpravia so sveta, uvediem ťa do nebeskej
slávy!"
Táto zvláštna udalosť hneď prebrala zbojníka zo sna a
milosť Božia, ktorá účinkovala v jeho duši, potvrdila v ňom myšlienku, že sa mu
zjavila Nebeská Kráľovná a že mu prisľúbila spasenie. Aj ho videli, ako sa
trasie od radosti a žiada si, aby ho čo najskôr viedli pod šibenicu, o ktorej
vedel, že je to pre neho cesta do pravého života.
Obdivovali v ňom čudnú miešaninu dvoch protivných citov v
tom istom čase: i hlboký žiaľ aj nevýslovnú radosť; lebo z jednej strany
prejavoval trpkú bolesť nad svojimi hriechami, z druhej strany myšlienka na
trest, ktorý už-už podstupoval, robila mu neobyčajnú radosť. Vraveli, že je ako
mučeník, čo letí na smrť, a nie ako zbojník, ktorého vedú pod šibenicu; trest
sa u neho mení na víťazstvo.
Vyspovedal sa s veľkou ľútosťou a s neobyčajnou radosťou
a spovedníka poveril celému svetu to vyjaviť. On to aj hneď urobil z vysokých
schodov šibenice. Ľud prijal novinu ďakujúc Bohu, plakal od radosti a pretekal
sa vo vychvaľovaní preveľkého milosrdenstva Matky Božej.
Za ten čas už bolo vidieť na šibenici mŕtvolu zbojníkovu,
ale — mala príjemný výraz a dojímavú jasnosť.
(Tiež tam str.
107.)
Imprimi potest. (Smie sa tlačiť.)
Pragae, 19.
nov. 1927.
Methodius Rihák S. J.,
praep. prov.
Nihil
obstat. (Niet námietky.)
Rudolfus Mikuš S. J.,
censor dioec.
No
9419/927.
Imprimatur.
(Vytlačiť dovoľujem.)
Tyrnaviae,
16. nov. 1927.
Dr.
Paulus Jantausch,
Eppus,
adm. apostolicus.
OBSAH:
Či len milé, zlaté slová?
.........................................................................................3
Centová tiaž na
duši................................................................................................6
I.
Dôkazy.
1. Zrkadlá
viery......................................................................................................8
2. Čo vravia
učitelia Cirkvi a svätí? . ...................................................................15
3. Krásne
porovnanie svätých
..............................................................................20
4. Zvláštny
hlásateľ tejto nauky: sv.
Alfonz Liguori, učiteľ Cirkvi
...............................................................................24
5. Svedoctvo majstrov
duchovného života ..........................................................30
6. Cirkev to
neodsudzuje, ba
potvrďuje................................................................34
7. Čo vraví
zdravý rozum osvietený vierou?........................................................40
II.
Vysvetlenia.
1. Ktože je
opravdivý ctiteľ P. Marie?
.................................................................47
2. Či teda i
hriešnik môže byť opravdivý ctiteľ P. Marie?...................................51
3. Akože môže
P. Maria hriešnika zastávať
?.......................................................59
4. Či teda
akoby ukradomky pomáha?
.................................................................64
III.
Ešte niektoré rozlúštenia.
1. Či to P.
Maria azda radšie má hriešnikov?
.......................................................73
2. Či to
nezneužijú hriešnici?
...............................................................................79
3. Či je toto
nie to isté ako prisľúbenie karmélskeho škapuliara? ... .....................83
Slovo na
rozlúčku..............................................................................................87
Dodatok.
(Niekoľko
príkladov, ako sa P. Maria stará o
Svojich
ctiteľov:)
Vedel, že ešte neumre...........................................................................................90
Šťastlivý — nešťastník
........................................................................................92
Prosieval P. Mariu, aby sa ho nezriekla ...............................................................93
Ruženec umierajúcej, čo sa viac bála
muža, ako P.
Boha................................................................................................94
„Priateľu, už ťa mám!.........................................................................................100
Vojakovi nedala zomrieť bez spovedi
...............................................................101
Čo urobil vodca zbojníkov „pre lásku
Mariinu", a jako sa mu odplatila.........................................................................105
Nasledujúce
knihy dostať u vydavateľstva
Posla
v Trnave:
O.
B. SRDCI:
Pobožnosť
k B. Srdcu (Dejiny a
vysvetl.)
Mesiac
milostí (Krásne
rozmýšľ. o B. S.)
Mesiac
B. Srdca J. (P.
Daubner)
Deväťdňová
pobožnosť k B. S.
Zasvätenie
rodiny B. Srdcu
Šťastlivá
Rodina (zo života ľudu
v 5 dej.)
Drobnosti:
Krátke poučenie o pobož. k B. S. — Diplom s obrazom zasvätenia. — Pieseň
zasvätenia. — Stanovy Gardy B. Srdca. Ježiškovi — kvietky. — Hymna Krista-
Kráľa s nótami.
O
P. MARII:
Mesiac
P. Marie
Úcta
P. Marie a sv. Jozefa
Drobnosti: Čo
treba vedieť o kongregácii? — V službách
Kráľovnej nebeskej (obrady kongr.)
— Bratstvo Nep. Srdca P. Marie.
Syn
Boží. (4 Evanjelia dovedna sliate.)
Sv.
Stanislav
Sv.
Alojz
Sv. Peter Kanizius učiť. Cirkvi
Kresťanská dokonalosť.
(Poučenie o nej z pera majsterského: Rodrigueza)
Vo službách Kráľovnej nebies
(modl. kn.)
Pane, tvoj miláček je chorý (výborné pre chorých. Krásne poučenia aj modlitby.)
[1]
[1] Srovnaj
Mislei S. J.: Die Mutter Gottes (z taliančiny) hlava 20.
[2]
[2] Viď
Achillc Desurmont, redemptorista: La vie vraiment chrètienne 1. 9. c.
III.
[3]
[3] Francúzsky
životopis sv. Alfonza Liguoriho od P. Berthe II. 579 atď.
[4]
[4] Opusc,
spirit. Alloquiorum 1. I. can. 12.
[5]
[5] Opusc.
spir. Epp. paraenet, 1 I. ep. 23.
[6]
[6] Takto
to dokazuje i Terrien S. J. vo veľkom teologickom výbornom diele: „La
mère de Dieu et des hommes" (Matka Božia a Matka ľudí). 4. vyd., 4.
sväzok, str. 276|7.
[7]
[7] Terrien
v spomenutom diele sv. IV. 287.
[8]
[8]Viď
Terrien ako prvej str. 279.
[9]
[9] Veď
či ten má srdce opravdivého služobníka a syna k P. Marii, keď sa ľahko uspokojí
stále zostávať v protivenstve s Tou, ktorú miluje; keď sa zatvrdile protiví Jej
volaniu ? — Pravda aj to je otázka, či by takáto úcta i stála bola ? Či by ju
hŕba hriechov časom nezadusila ? — No dobrá je poznámka P. Terriena (v
citovanej knihe str 299): .Pochybujem, že by bolo veľa hriešnikov, čo by sa
ukolisali do takejto zločinnej klamnej nádeje."
[10]
[10] Veď
keď chcem, aby kto pristal na čosi, musím mu rozložiť vec — tým viac to urobil
Všemohúci, keď chcel, aby P. Maria slobodne pristala!