P. Peter Fotta, O. P.
D0MINIK - Kazateľ pravdy
Vydalo Východoslovenské vydavateľstvo Košice
pre Dominikánsky kláštor v Košiciach
v roku 1991
© P. PETER M. FOTTA OP, 1991
ISBN 80-234-0027-4
Obálku, väzbu a frontispice navrhla Klára Králová
Autor fotografií Ing. Alexander Jiroušek
Zodpovedný redaktor Vladislav Blahovský Výtvarná a technická redaktorka Anna Murtinová
Vydalo Východoslovenské vydavatelstvo Košice pre Dominikánsky kláštor v Košiciach v roku 1991.
Vytlačili Východoslovenské tlačiarne, š. p., Košice.
Digitalizoval Dominikánsky knižný klub v roku 2012
Skenoval Ľubo Hricišin
Obsah
ÚVOD
Slovenskému čitateľovi predkladáme stručný životopis sv. Dominika, zakladateľa rehole Bratov Kazateľov.
Netajíme sa úmyslom osloviť ním šľachetné duše chlapcov a dievčat,
ktorých by zaujal život sv. Dominika a zapálil pre jeho ideál:
„Študujte, kážte, tvorte komunity, buďte svätyňami milosrdenstva,
otvorení pre všetkých intelektuálne a mravne chudobných ľudí, lebo to
ich robí menej hodnotnými ľuďmi." Toto povedal Dominik prvým bratom, keď
ich vyprevádzal na cesty po Európe. Dnes nech k vám prehovorí
prostredníctvom tejto skromnej knižočky, aby zhromaždil vo svojej reholi
aj mnohých z vás. Potom vás vyšle podľa vzoru prvých apoštolov, lebo „.
. . naším vlastným poslaním je prorocká úloha hlásať Ježiša Krista
slovom i príkladom."
Nech tento dominikánsky ideál ako blčiaci plameň roznieti vo vás milosť
kazateľského povolania a vami ako pochodeň odovzdáva sa neúnavne ďalej.
Plameň raz zažatý v srdci nezhasne. Veď sa živí z večnej božej Múdrosti,
vyliaty skrze Ducha Svätého na pokorného Dominika. Tu niet hraníc.
Pochopme a dôverujme, že aj malé Slovensko - srdce Európy — je schopné
vydať apoštolov do celého sveta a kriesiť život pravej viery.
Zahlaďme sa do minulosti na tohto velikána viery a svätosti a citlivo
vnímajme problémy súčasného života. Spoznáme, že aj dnešný človek chce
počuť hlas PRAVDY, hlas, ktorý neutíchol smrťou patriarchu Dominika, ale
dodnes zaznieva múdrymi slovami i skutkami jeho verných synov a dcér.
KTO JE DOMINIK?
Keď sa zahĺbime do poznávania životných osudov
významných osobností cirkevných dejín, naše sympatie zvyčajne patria
akosi celkom spontánne mladým búrlivákom: Augustínovi, Františkovi z
Assisi, Karolovi Foucauldovi.
Všetci ľudia však nemôžu byť konvertiti . . . Ani Dominik nešiel touto cestou. On rástol vzpriamene.
Azda nedostatok temperamentu?
Naopak, plamenná povaha, neskrotný oheň španielskeho rytiera 12. storočia.
Rytier? Teda tvrdý a prísny.
Prísny áno, ale i nežný. Pevný v zásadách, jemný v prejavoch.
Sentimentálny?
Nie, človek úprimný, šľachetný, súcitný k trpiacim, dojatý až k slzám nad biedou; človek, ktorý náhlivo bežal iným na pomoc.
Teda romantický Don Quijote?
Nie. Realista so správnym pohľadom a organizátor so širokým záberom.
Zdravý, vyrovnaný, ktorý založil takú reholu, akú chcel, a to v plnej
zhode s vôľou pápeža.
Prispôsobivý?
Verný tradícii. Ale ako vynikajúci znalec nových potrieb Cirkvi aj
revolucionár, ktorý nachádza pre tieto ciele originálne a účinné
riešenie.
Teda rozumový typ?
Skôr človek rozjímavý, neustále zahĺbený do štúdií a modlitieb, ktoré majú udivujúcu silu.
Zostal uzatvorený v kláštore?
Až do svojich tridsiatich rokov. Potom putoval po severnom Taliansku,
Francúzsku a Španielsku. Svoje cesty po Európe posial apoštolskými
kláštormi.
Človek génius?
Áno, bez pochybností! Ale ešte viacej:
Človek boží — Dominik
človek Pána.
CALERUEGA
Prostredie poznamenáva človeka. Rodina, dedina,
mesto alebo krajina — životný priestor, do ktorého sa dieťa rodí a v
ktorom vyrastá, má veľký význam pre rozvoj človeka. Má hlboký vplyv na
formovanie charakteru, čo sa ukazuje už v jeho ranom detstve.
Aby sme sa bližšie zoznámili s osobnosťou sv. Dominika a lepšie mu
porozumeli, je dôležité, aby sme sa niečo dozvedeli o jeho vlasti a jeho
rodine.
Život Španielska bol po celých osem storočí ovládaný Maurami, ktorí sa
usadili na jeho území. Od 8. storočia postupne zaberali krajinu a došli
až k francúzskemu mestu Poitiers.
Po víťazstve Karola Martela v roku 732 ustúpili Arabi cez Pyreneje do
Španielska, kde sa zastavili s úmyslom usadiť sa tam natrvalo. Udatní
členovia starých španielskych rodov ich však neustálymi bojmi nútili
ustupovať. Občas prišla pomoc aj z Francúzska, ale najčastejšie to bol
rytier Cid, okolo ktorého sa rodila túžba a vôľa po nezávislosti.
Častokrát povstal, aby znovu dobyl obsadené údolie, oslobodil miestnu
usadlosť alebo niektorú provinciu. Národ ho ctil ako veľkého
osloboditeľa. Hranice medzi Španielmi a Maurami boli v neustálom pohybe.
Túto situáciu nám dokresľujú dve mestá: na juhu musulmanská Cordoba a na severe kresťanské mesto Sv. Jakub z Compostely.
Keby sme mali možnosť vidieť sochu sv. Jakuba v Compostele, lepšie by sme pochopili bojovného ducha španielskeho národa.
Španielsky duch, ktorý sa koval počas národného boja proti uchvatiteľom,
bol súčasne duchom križiackym, preto sa stotožnil s bojom kresťanov
proti musulmanom. Všetci veľkí španielski svätci stredoveku a
renesancie: Ignác, Terézia, Vincent Fererský. . . boli bojovníci v
službách Kristových, duše križiacke, duše víťazné. Aj sv. Dominik je z
tohto rodu. Pochádzal z Kastílie.
Narodil sa ako tretí syn Dona Felixa z Guzmanu a Jany z Azy, feudálnych
pánov v malom meste Caleruega, rozpáleného horúcim slnkom, južne od
Burgosu. Ich obydlím bola veľká štvorhranná veža, ktorá súčasne slúžila
aj ako pevnosť a stráž proti Maurom. Tak sídlili feudáli 12. storočia.
Guzman, miesto, kde rodina otca mala svoje feudálne sídlo, je dnes dedinka. Hrad zničil zub času.
Aza, rodisko Dominikovej matky, leží 30 km od Caleruegy, v údolí južne
od toku rieky Duero. Pevná kamenná stavba, sídlo rodu, stojí doposiaľ.
Caleruega sa po prvýkrát písomne spomína v roku 1062. Teda, keď prišiel
na svet Dominik, mala vyše sto rokov. Mohutná obytná veža - torreón,
bola umiestnená na najvyššom mieste plošiny. Dieťa sa však nenarodilo tu
— medzi vojakmi, ale neďaleko odtiaľ, asi sto metrov, bol príbytok, v
ktorom roku 1170 uzrel svetlo sveta sv. Dominik. Dnes je tam kaplnka.
Krstiteľnica z farského kostola, v ktorej bol pokrstený, sa zachovala
dodnes. Je to jednoduchá románska kamenná nádoba, ktorá sa neskôr stala
kráľovskou krstiteľnicou. Teraz je v Madride, obložená striebrom,
opatrovaná v kláštore sestier dominikánok, ktorý založil sv. Dominik.
Caleruega je dnes malá obec, kde je postavený kláštor otcov dominikánov
a sestier dominikánok. Otcovia zriadili vedľa kláštora sestier okolo
torreónu veľký konvent pre noviciát severošpanielskej provincie
Hispania.
Dnešní obyvatelia Caleruegy nazývajú Dominika „náš otec". Na jeho
sviatok sa vracajú domov všetci tí, ktorí pracujú ďaleko od rodin, lebo
skromná rodná zem ich nemôže uživiť. Ľudia v Caleruege žijú s
Dominikom. Ešte aj dnes cítime v tejto malej dedinke niečo z
odlúčenosti a tichosti, v ktorej vyrastal.
Jestvujú tajomné súvislosti medzi osobou a miestom, medzi Dominikom a
Caleruegou, medzi Dominikom a Fanjeaux, kde dozrel plán založenia
rehole.
DETSTVO
Keď Dominikova matka Jana z Azy očakávala
svojho syna, putovala k sv. Dominikovi zo Silos, slávnemu
benediktínskemu opátovi, ktorého opátstvo sa dvíhalo v strmých
naružovelých horách, asi 19 km smerom na Burgos.
Tento prvý Dominik, známy pre svoje zázraky v celom Španielsku, bol
vzývaný zvlášť pre dosiahnutie šťastného návratu kresťanov, ktorých
Mauri odviedli do otroctva. Preto pred jeho hrobom viseli ťažké okovy a
železné kruhy oslobodených väzňov.
Jana sem prišla, ako mnohé iné ženy, vyprosiť si šťastný pôrod a
zasvätiť svoje dieťa. Keď sa narodil syn, dala mu meno veľkého ochrancu
kraja.
Doma ho volali Domengo, to znamená muž Boží. Bol drobnejšej postavy,
vlasy mal svetlé až rusé po svojich vizigótskych predkoch. Tak ako dnes
chlapci z Caleruegy, aj Domengo vystupoval na vežu, aby pozoroval
rozľahlé kúty svojho kraja.
V diaľke hory, na úbočiach putovali pastieri s veľkým stádom oviec. Z
toho žila Caleruega. Chlapec sledoval prúd žltých vôd rieky Duero,
ktorej údolím kedysi tiahli rímske légie po cestách vedúcich od Tara-
gony až do Corugna, od mora k moru. Všetky blízke mestá jeho kraja sú
rímskeho pôvodu: Caleruega, Osma, Palencia, Segovia. Kedysi pohanské,
potom musulmanské, teraz kresťanské. Zadíval sa ešte ďalej na juh . . .
tam za masívom Quadarrama sa ešte krvavo bojuje, znovu dobýva…
Dominik mal 42 rokov, keď kastílsky kráľ Alfons VIII. ukončil vojnu
slávnym víťazstvom v La Navare pri Tolede. Tak bola v roku 1212 hranica
kresťanského
územia upevnená na tri storočia až po rieku Tajo.
Dominik v tom čase viedol už svoj boj v Lanquedoku s inou armádou, s inými zbraňami a pre iný cieľ . . .
Oba rody, Aza a Guzman, sa od začiatku zúčastňovali na bojoch
re-conquistov.(1) Ich veľkodušnosť, statočnosť, podnikavosť, pevná
odhodlanosť a vernosť v službe kráľovi i Cirkvi prešli aj do Dominikovej
krvi.
Od svojej matky, neobyčajne citlivej k nešťastným a postihnutým, ktorí
obývali hradisko a okolie, dostal Dominik do daru srdce plné vznešených
citov. Aký prenikavý duch musel oživovať túto rodinu, v ktorej všetci
traja synovia študovali teológiu a trom ich členom sa dostalo cti
oltára: nábožnej matke Jane z Azy, bl. Mánesovi OP(2) a sv. Dominikovi.
Jeho mladší brat Antonín zomrel v mladom veku v povesti svätosti.
Krajania po večeroch rozprávali Dominikovi o bojoch, v ktorých boli ich
rodičia uchvátení musulmanmi a predaní ako dobytok do otroctva, kde
hynuli v nesmiernych útrapách. Hovorilo sa aj o vysokých výkup¬ných
cenách, ktoré boli za nich požadované. Nikto nevedel toľko zaplatiť.
Dominikovo srdce sa pritom napĺňalo súcitom.
O niekoľko rokov neskôr sa chcel sám predať do otroctva, aby mohol byť
vykúpený syn chudobnej ženy. Tento súcit sa však nezastavil iba pri
telesnom milosrdenstve.
Jeho súcit bol apoštolský.
Poznal videnie svojej matky Jany z Azy, ktoré neskôr vyrozprával Jordán
Saský: „Ešte pred počatím videla matka svoje dieťa ako malého psíka,
ktorý držal vo svojej tlamičke horiacu pochodeň, ktorou zapaľoval celý
svet." (3)
Obraz psa, ktorý šteká na líšky, pustošiace vinicu Pánovu, je v
stredoveku obvyklý. Matka sv. Bernarda mala podobné videnie. Ale
Dominikov symbol je obohatený o planúcu pochodeň. Teda Dominik bude
nielen bojovník Cirkvi, ale aj
šíriteľ LÁSKY a PRAVDY.
PRÍPRAVA NA KŇAZSTVO
Chcel sa Dominik už ako mladík stať kňazom?
Myslíme si, že áno. Matka ho už ako 7-ročného zveruje strýkovi, kňazovi z
Gumiel de Izan, žijúcemu 11 km od Caleruegy. Tu sa učil latinčinu,
sa učil latinčinu, sv. Písmo a zvlášť Nový zákon. V blízkosti bolo
opátstvo premonštrátov, kláštor de la Vid. Pravdepodobne ho
navštevoval, lebo mnoho dobrého z pravidiel tejto rehole prevzal neskôr
do svojich stanov a zásad.
Dominik bol v pätnástich rokoch vyzbrojený všetkým, čo ho mohol jeho strýko naučiť. Potom odchádza do Palencie.
Palencia bola v tých časoch najväčším školským strediskom v oblasti,
ktorou vedie cesta z Burgosu do Valladolidu. Keď sem šiel študovať
Dominik, Palencia nebola ešte univerzitným mestom. Stáva sa ním až v
roku 1209, keď tu bola založená prvá univerzita polostrova. Palencia sa
tak stáva hlavným centrom vzdelania. Až neskôr ju predstihla Sala-
manca.
Študenti sú z rôznych stavov a miest. Niektorí sú tunajší - interní. Sú
medzi nimi mladí kanonici katedrály, chudobní žiaci podporovaní
biskupom, chlapci, ktorých štúdium hradia rodičia. Tí druhí - externí,
majú v meste svoju izbičku a platia všetky školské trovy. K nim patril
aj Dominik.
Dominik najprv študoval sedem slobodných umení (artes liberales), to
znamená trivium: gramatiku, dialektiku a rétoriku; a potom quadri- vium;
aritmetiku, hudbu, geometriu a astronómiu. Po týchto základných
učeniach sa venoval štúdiu dejín, logiky a filozofie. V niektorých
centrách sa mohol zoznámiť ešte s medicínou, právom a teológiou. V
Palencii sa prednášala teológia a aj Dominik sa orientoval týmto smerom.
Študentský svet v Palencii bol rovnaký, aký je aj dnes. A tak popri
dôsledných študentoch nájdeme aj ľahkomyseľné duše. Doboví kronikári
nám zanechali správy o pochabých darebákoch, ktorí pobehujú z jedného
kurzu do druhého, menia knihy, odbory. Iní sú zase pohodlní. Nechávajú
si nosiť pred sebou veľké zväzky kníh, len aby vzbudili dojem
okázalosti. Venujú sa najmä právu, pretože objavili výhodu týchto
prednášok - bývajú totiž neskôr (riadia sa podľa hesla: „Nech žije
ospalé ráno!"). Nájdu sa aj takí, ktorí huncútsky rozvíria pokojnú
hladinu prednášok naivnými otázkami, aby pobavili poslucháčov, alebo
priviedli do rozpakov prednášajúceho. Nemožno tiež nespomenúť lajdákov.
Tí trávia svoj čas bez prednášok a zväzujú hrubé knihy pergamenových
listov do elegantných červených koží. Potom sa vracajú domov s plným
batohom vedy, ale duchom sú úplne prázdni. V tejto pestrej mozaike si
našli miesto aj výtržníci, ktorí sa túlajú po nociach, aby rozbíjali
dvere a okná, mali spory s mešťanmi a pochybné známosti...
Ak si túto situáciu dokážeme živo predstaviť, tak v ostrom kontraste s
načrtnutým obrazom sa pred nami formuje podoba Dominika - študenta.
Svätý Dominik bol v štúdiu svedomitý a úprimný. Pracoval so zápalom. Keď
skončil základné štúdiá, ihneď sa zahĺbil do výuky teológie. Venoval
sa jej štyri roky.
Od ranej mladosti sa s veľkou horlivosťou oddával čítaniu, duchovnému
životu a meditáciám nad sv. Písmom. Tejto lásky k Božiemu slovu sa pevne
pridržiaval po celý svoj život. Neskôr podnecoval do pravidelného
štúdia Starého a Nového zákona aj svojich bratov. „Vždy nosil pri sebe
Evanjelium sv. Matúša a Pavlove listy a veľmi často z nich čítaval,
takže nakoniec ich vedel takmer naspamäť." (brat Ján z Navary)
Jeho láska k pravde rástla, vytrvalosť a túžba po živej vode sv. Písma
bola neúnavná. Preto často trávil celú noc v usilovnom štúdiu. Čas sa mu
zdal príliš krátky. Prvý ranný úsvit neraz ožiaril jeho hlavu, ešte
sklonenú nad otvorenými knihami.
Vyhýbal sa tým, ktorí utrácali čas v zábave a nepriatelil sa s ľuďmi s
ľahkomyseľným správaním. Iba zriedka opúšťal ticho svojej izbičky, alebo
ticho, ktoré našiel v kostole. Je obdivuhodné, že už počas štúdií sa v
ňom spojil mladícky vek s rozvážnosťou zrelého muža. Odmietal pochabé
radosti sveta a šiel po ceste bezúhonných mravov.
Vo svojej študentskej izbietke prenikal do hlbín Božích právd, ktoré si
pre svoje veľké nadanie a bystrosť ducha ľahko osvojoval. Vyhýbal sa
všetkému, čo by mohlo nejako skaliť jasnosť jeho poznania. K dlhým
štúdiám v odriekaní a samote pridáva ďalších desať rokov, počas ktorých
vôbec nepil víno. Opojné španielske víno podnecuje vášeň a on chce piť
len z čistej studnice múdrosti.
Neskôr, keď bol v Osme, biskup ho nabádal, aby si bral trochu vína na
posilnenie žalúdka. Poslúchol, ale prilial doň toľko vody, že sotva
zostala nejaká stopa po jeho chuti.
U Dominika vidíme, že rast milosti v jeho duši sa odrážal v poslušnosti
k božej vôli, ktorá ho viedla k vyššej dokonalosti a svätosti. Stane sa
otcom veľkej apoštolskej a rehoľnej rodiny, jedným z nesmrteľných
dubov, o ktorom hovorí P. Lacordaire, dubom s hlbokými koreňmi, s
mohutnými vetvami, ktoré sa rozpínajú po celom svete a chránia všetok
ľud. Jeho povolanie patriarchu rastie pomaly a postupne.
V dvadsiatich piatich rokoch sa Dominik stal kňazom.
MLADÝ PROFESOR
Niekoľko rokov zostal Dominik v Palencii ako
profesor sv. Písma. Brat Dominik, ako ho vtedy nazývali, používal pri
výklade sv. Písma komentáre cirkevných Otcov. Nechýbali pritom ani známe
sentencie Petra Lombardského, prvého „Slnka" stredoveku, ktorého už v
tom čase uznávali ako klasika.
Dominik dlho do noci bdel nad svojimi vzácnymi manuskriptami.
Vlastnoručne pripisoval na okraje svoje poznámky, a tak sa pripravoval
na prednášky. Kresťanskému ľudu v Palencii občas kázal i Božie slovo.
Vtedy sa odohrala udalosť, ktorá dokumentuje veľkosť Dominikovho ducha.
Nepodlieha suchopárnemu profesionalizmu, ako sa to stávalo a stáva i
dnes aj iným odborníkom.
Keby Dominik ostal iba intelektuálom, vedcom a profesorom, nevenoval by
Cirkvi svoju reholu. On mal však zapáliť svet vrúcnosťou svojej lásky.
Beda poznaniu, ktoré sa nepremieňa na lásku!
Hľa, aká je láska! V kraji začína zúriť hlad a chudobní vo veľkom počte
umierajú. Dojatý ich tiesňou a naplnený súcitom, predáva vzácne knihy s
poznámkami a všetky osobné veci. ,Nechcem," povedal Dominik, študovať z
mŕtvych koží, zatiaľ čo ľudia umierajú hladom!" To je nákazlivý príklad
. . .
Niektorí vplyvní mešťania, teológovia a majstri zahanbení
veľkodušnosťou mladého človeka, spoznali svoju lakomosť. Taktiež začali
rozdávať almužny a pripájali sa k nim aj magistri, aby kázali ľudu
Božie slovo.
To bol prvý Dominikov ušľachtilý čin veľkorysosti, ktorý je nám známy.
Prvé dominikánske gesto všeľudskej lásky, ktoré sa v jeho ďalšom živote
vždy a výrazne opakovalo. Naozaj, súcit v ňom klíčil od detstva. Láska k
štúdiu mu nikdy neprekážala, aby bieda blížneho nemohla nepreniknúť do
jeho srdca. Dominik bol vždy pripravený zrieknuť sa milovaných kníh, keď
išlo o vyššiu, vznešenejšiu lásku.
Neskôr na otázku, odkiaľ čerpal takú múdrosť, odpovedal: ,Môj synu, ja
som sa učil v knihe lásky." Tieto slová v prípade sv. Dominika nie sú
len krásnou frázou. Šľachetné gesto jeho mladosti sa stalo evanjeliom
celého jeho života.
,Pane, daj mi pravú lásku, tej nie je nič ťažké, čo prináša spásu
druhým." To bola jedna z najobľúbenejších modlitieb sv. Dominika.
Knihu však nikdy neuprednostnil pred duchovnou láskou, hoci prvoradé
miesto medzi všetkými inými potrebami patrilo hlavne knihám. Dominik nie
je len mladý vzdelaný profesor, ale pre iných sa sám stane
učebnicou pravej lásky.
KANONIK V OSME
Prv než budeme sledovať ďalšie kroky sv.
Dominika, musíme vedieť rozlíšiť kanonika od mnícha. Už od 12. storočia
je zavedený dvojaký spôsob rehoľného života: spôsob mníšsky a spôsob
augustiniánsky.
Mnísi sú ľudia, ktorí opúšťajú svetský život, aby sa celkom oddali Bohu.
Predstavený je im opát, žijú v mlčaní, modlitbe a v práci,
predovšetkým manuálnej. Ich úlohou nieje evanjelizácia, ale rozjímavá
modlitba, čiže kontemplácia.
Svätý Augustín volí od začiatku úplne odlišnú formu rehoľného života.
Tento biskup severnej Afriky sa v 5. storočí usiloval o posvätenie
kléru. Určil preň spoločný život, ktorý viedli apoštoli, a ako nám ho
opisujú Skutky apoštolov (2, 44-45) „Všetci veriaci ostávali pospolu a
všetky veci mali spoločné. Predávali svoje pozemky a svoj majetok a
rozdeľovali ho medzi všetkých, kto ako potreboval.“ „No zástup
veriacich mal jedno srdce a jednu dušu. Nikto nepokladal svoj majetok za
svoje vlastníctvo, ale všetko mali spoločné.“ (Sk. ap. 4,32)
Sv. Augustín so svojimi kňazmi, diakonmi a ostatnými klerikmi
zachovával jednotnú rehoľu. V katedrále spievali liturgiu hodín,
študovali, starali sa o evanjelizáciu. Ostatní biskupi potom
nasledovali Augustína. Zostavili okolo seba komunitu kléru, ktorého
život sa čiastočne podobal mníšskemu, ale pripúšťal apoštolát. Život
kontemplatívny a misionársky zároveň. Žili v jednej řeholi a nazývali
sa kanonikmi.
V Osme bola v roku 1136 obnovená takáto dómska kapitula, a to v duchu
veľkého reformného hnutia, ktoré vychádzalo z Lateránskej synody v Ríme z
roku 1059. Dôvodom bolo, že po niekoľkých stáročiach nadšenie pre
ideál prvotnej Cirkvi upadlo (4). Úpadku sa nevyhla ani kapitula
v Osme. Biskup hľadá
ušľachtilých ľudí. Má síce komunitu kanonikov, ale nie je vzorná. Vedú
prízemný, bezstarostný život, ktorý nieje príliš horlivý. Nieje ľahké
vzdať sa pohodlného návyku. Podľa predstáv priora Diega klerikom musel
byť spôsobilý muž, ktorý splní radikálnu požiadavku chudoby podľa
evanjelia tým, že predá celý svoj majetok a výťažok rozdá chudobným.
Dominik takým bol. Biskup ho preto povoláva v roku 1196 do dómskej
kapituly v Osme.
Dominik bol oblečený v kapitulnej sieni. Dostal biely habit a čierny plášť kanonikov viazaných pravidlami sv. Augustína.
Od prvej chvíle začali kanonici obdivovať neobyčajnú svätosť mladého
kňaza. Dokonca priťahoval aj tých, ktorí chceli odporovať novým
požiadavkám. Zvolili si ho za subpriora.
Čo nám zostalo z tej doby dodnes? Katedrála stojí. Z kláštora ostali tri
portály a spojené oblúky. Koľkokrát nimi sv. Dominik prešiel . . . A
ešte čosi zostalo. Biela tunika a čierny chórový plášť, ktoré si aj dnes
obliekajú bratia v Dominikovej reholi.
V Osme bol Dominik mužom modlitby a bude ním po celý život. „Dominik sa
začal objavovať medzi kanonikmi, svojimi bratmi, ako planúca pochodeň.
Bol prvý svätosťou i pokorou svojho srdca. Šíril okolo seba vôňu cnosti,
ktorá dávala život." (bl. Jordán) Noci trávil v modlitbách. Od
svätostánku prešiel k ukrižovanému Spasiteľovi, navštívil všetky oltáre
a všetkých svätých v kostole a opäť sa vracal k svätostánku. Dni a
noci v kostole prežíval sám. Azda tam spal? To my častokrát spíme, keď
sa pokúšame modliť. On volal k Bohu.
O tom svedčia tí, ktorí ho poznali. Často pri svojich modlitbách, zvlášť
keď končil, vyrážal výkriky, ktoré nemohol zadržať. Ďalší a ďalší
rozprávali o týchto výkrikoch, ktoré chceli vyjadriť nevyjadriteľné.
Stáli ohromení prítomnosťou takéhoto mimoriadneho oduševnenia, ktoré sa
neoslabilo po celý jeho život. Išlo mu o spásu celého ľudstva. Veril, že
len potom bude úplne patriť Kristovi, keď sa so všetkým, čo má a čím
je, zasadí za spásu ľudí; tak ako náš Pán Ježiš, Vykupiteľ, ktorý sa
celý obetoval za našu spásu.
Aké vrúcne museli byť jeho modlitby počas takýchto nocí! Ako máme tomu
rozumieť my, ktorí trápne zotrvávame sotva pol hodiny v modlitbe!
„Pane, čo sa stane s hriešnikmi?! Pane!" To je výkrik milosrdnej lásky k
ľudskej biede. Jeho zvláštna milosť je modlitba za hriešnikov,
nešťastných, postihnutých. Ich úbohosti niesol vo svojom súcitnom srdci.
Plakal nad nimi a hovoril si: „Nebudem pravým údom Kristovým,pokiaľ sa
celkom neoddám, zo všetkých síl,
aby soví získal duše pre Ježiša Krista." To je už apoštolské rozjímanie.
Prozreteľnosť nechala Dominika deväť rokov v Osme, aby sa pripravil na
svoje povolanie a na svoje poslanie. Ten, ktorý sa považuje za
najmenšieho na svete, je vyvolený Pánom, aby sa stal najväčším
apoštolom svojej doby.
* * *
Čoskoro sa naskytne príležitosť, ktorá ho urobí pravým Kristovým
apoštolom, zasväteným všetkými silami na záchranu bratov. Dominik túto
príležitosť sám nevyhľadával, ani nebol pohlcovaný potrebou výnimočnej
iniciatívy. Je to jeho silná, dosiaľ zadržovaná láska, ktorá mocne
vytryskla a zjavila sa svetu.
Kastílsky kráľ Alfons VIII. chcel získať pre svojho syna Ferdinanda za
manželku princeznú zo vzdialenej severnej krajiny. Z poverenia kráľa mal
biskup z Osmy Diego de Azevedo uzavrieť svadobnú zmluvu. Biskup sa
vydal na cestu v roku 1203 a vzal si Dominika za spoločníka. Vtedy spolu
prešli dva razy Európu.
„Dominik vo svojich 33 rokoch po prvýkrát odchádza zo Španielska, svojej
otčiny, v ktorej ho milujú a ctia. Opúšťa ich. Jeho srdce ostane
rovnaké, ale teraz bude objímať celý široký svet, kam až sa zatúla
Kristom vykúpená duša.
Vráti sa s tvárou stále žiariacou od radosti, ale s veľkými starosťami
OTCA REHOLE blízko smrti, ako klesajúci bojovník, ktorý sa pohľadom
obracia na svoju domovinu." (Pius XII.)
Cesta kráľovského posolstva viedla Diega a Dominika po rímskej ceste k
Soriu a Saragossu. Cez Huesku a pri Jace sa napojili na pútnickú cestu,
ktorá smerovala z Francúzska do Santiaga de Compostela, k hrobu sv.
Jakuba. Poberali sa touto pútnickou cestou cez Pyreneje, cez Col de
Somport do Toulouse. Išli na koňoch, sprevádzaní sluhami a eskortou,
ktorá zodpovedala účelu poslania.
Pri putovaní cudzou krajinou spoznávali krízu Francúzska, o ktorej
doposiaľ vedeli len z počutia: veľká časť toulouského kniežatstva
upadla do herézy albigenských, ktorá pustoší krajinu.
Aký to len musel byť šokujúci zážitok pre Dominika! Otras, ktorý rozhodol o jeho ďalšom živote.
Tieto udalosti zaznamenal Jordán Saský: „Keď Dominik zistil, že
obyvatelia tejto krajiny sú úplne oddaní heréze, jeho srdce naplnil
veľký bôľ kvôli ľuďom, ktorí ostávajú v takom hlbokom omyle. Počas
jednej noci, ktorú strávil
v Toulouse, podprior Dominik rozprával s poblúdeným hostiteľom s takou
horlivosťou a presvedčivou silou, že heretik nemohol odporovať múdrosti a
duchu, ktoré z neho hovorili. Dominik sedel zoči-voči bludárovi. Videl,
že tento človek je stratený pre večnú spásu. Preto zabúda na všetku
únavu z dlhej cesty a dôležitý je iba rozhovor s týmto mužom. Počúva ho
pozorne, skláňa sa k nemu, chce sa mu stať blízkym a v trpezlivom
rozhovore ho vedie späť do Církvi.
Tu sa objavuje Dominikova nekonečná vytrvalosť a húževnatosť. Či nebol
zvyknutý tráviť celé noci v modlitbe, aby volal k Bohu a prosil Ho o
zľutovanie a spásu duší? Teraz nadišla noc, keď on sám sa stáva pre
jednu z tých duší svetlom a pomýleného hostiteľa privedie naspäť ku
kresťanstvu." Podprior z Osmy je svätcom a im nemožno odolať.
Kto boli títo pomýlení ľudia, ktorých nazývali katarmi?
Katari (z gréckeho slova „katharos" — čistý) chceli znovu nastoliť
„čistotu" prvých kresťanských obcí. Ale v skutočnosti sa odkláňali od
základného kresťanského obsahu viery: hlásali, že viditeľný svet a
všetko hmotné bolo stvorené zlým duchom, satanom. Len duchovné pochádza
od dobrého Boha. Kristus nieje ani Boží Syn, druhá Božská osoba, ani
skutočný človek. Prišiel ako vyslanec z neba, ako anjel, aby učil
posolstvo spásy. Neprišiel, aby vykúpil ľudí z hriechov svojou obetou na
kríži. Kríž bola potupná poprava. Nejestvuje žiadne telesné
zmŕtvychvstanie. Pretože duša sa znovu rodí, je zakázaný pokrm zo
zvierat. Manželstvo sa odmieta, pretože plodením sú nové duše stále
uväzňované v tele. Katari poznajú len jednu sviatosť: duchovný krst
(consolamentum), ktorý sa udeľuje skladaním rúk.
Cez Bogomilov, ktorí sa objavili v 10. storočí v Bulharsku, preniklo
toto mylné učenie z Východu v polovici 12. storočia do Európy. Je
príbuzné s heretickým učením gnostikov a manichejcov, s ktorými sa
musela Cirkev vysporiadať už skôr. Katari spočiatku nevytvorili učenie
odchyľujúce sa od kresťanstva, ale chceli obnoviť život podľa príkladu
apoštolov. Cestu im pripravovalo náboženské hnutie chudoby, ktoré od
konca 11. storočia ovládlo na Západe široké kruhy a praktizovalo
apoštolské putovné kázanie v evanjeliovej chudobe. Tak mohli rýchlo
nastúpiť najmä v južnom Francúzsku, kde ich podporovala šľachta. Volali
sa tiež „albigenskí", pretože celá táto oblasť, napadnutá mylným učením
na juhu Francúzska, bola nazývaná vtedajšími Francúzmi Albigenskou.
Ostrý protiklad medzi učením katarov a kresťanskou vierou vystupoval do
popredia len pozvoľna. „Dokonalí" - prijímali duchovný krst - viedli
prísny život bez manželského zväzku. Pretože tak ako apoštoli putovali
chudobní a kázali, rýchlo si získali nových príslušníkov, na ktorých
kládli oveľa menšie nároky na zmenu života ako Cirkev. Títo „veriaci"
boli čakateľmi na duchovný krst na konci svojho života. Mnohí šľachtici
mali vo svojej družine jedného „dokonalého", ktorý im mal v hodine smrti
poskytnúť „consolamentum".
Podobne ako katari vandrovali po kraji aj iní potulní kazatelia, ktorí
odmietali majetok a žili z almužien. Kritizovali bohatstvo Cirkvi a zlý
spôsob života kňazov
Pretože porušili pápežov zákaz kázať, boli exkomunikovaní. Odlúčení od
Cirkvi tvrdili, že aj zbožný laik môže sláviť eucharistiu a spovedať.
Neprijímali však heretické názory katarov. Nazývali ich podľa svojho
vodcu Petra Waldesa z Lyonu „waldenskí".
Na tejto ceste naprieč Francúzskom a Nemeckom Dominik videl a pochopil
veľké problémy Cirkvi, spoznal nové náboženské hnutie. Boli to všetko
cenné skúsenosti, ktoré znovu rozšírili jeho duchovný obzor. Či už vtedy
myslel na to, že treba zostať tu a venovať sa obráteniu pomýlených
ľudí? Nevieme. Ale iste sa za to mohol modliť. Po uzavretí svadobnej
zmluvy sa so svojím biskupom ihneď vrátil do Osmy.
Kastílsky kráľ v roku 1205 vyslal Diega zase na sever, aby sprevádzal
princeznú — nevestu. Dominik opäť verne nasleduje svojho biskupa. Keďže
dievča medzitým zomiera, Diego vysiela ku kráľovi poslov so správou a on
sám, iba v sprievode Dominika, cestuje do Ríma. Chce sa totiž zriecť
svojho biskupstva a ísť so svojím oddaným sprievodcom do severného
Nemecka obrátiť pohanský národ Kumánov. Toto rozhodnutie v ňom
dozrievalo počas ciest v kráľovských službách, keď videl, aké strašné
ohavnosti páchali divokí Kumáni prichádzajúci z Maďarska. Pápež však
odmietol Diegovu prosbu a poslal ho naspäť do jeho diecézy. Dominik
prejavil želanie „ísť k Prusom a iným severným národom", aby tam
zvestoval evanjelium a podstúpil mučeníctvo.
Od tejto chvíle Dominik našiel svoje apoštolské poslanie. Jeho
veľkomyseľná duša, smerujúca vždy ku hviezdam a k dokonalosti, ihneď
zatúžila po misionárskom spôsobe života. Celý jeho život sprevádzala
túžba po mučeníctve, ktoré je najväčšou milosťou apoštolátu. Je to smäd
po spáse duší a po preliatí svojej krvi v spojení s božským Spasiteľom.
Pápeža Inocenta III. však viac než kumánski barbari znepokojujú
albigenskí heretici z Lanquedoku a severného Talianska. Preto sa k nim
odteraz upiera i pozornosť Dominika; aj keď nezanecháva skrytú túžbu po
vzdialených misiách. ,Brat môj," povedal neskôr Pavlovi z Benátok, „keď
upevníme svoju rehoľu, pôjdeme ku Kumánom, budeme im hlásať vieru a
získame ich pre Krista!“
POTULNÝ KAZATEĽ
Dominik a Diego prešli niekoľkými krajinami a
na týchto cestách sa im otvorili oči. Spoznali ľudskú tvár Cirkvi v
Európe tak v jej veľkosti, ako aj s jej slabosťami.
Jej veľkosť symbolicky reprezentujú mocné biskupstvá a rozmach reholí obopínajúcich celý svet.
O tvorivej sile tejto doby svedčí množstvo chrámov postavených v rýchlo
sa rozvíjajúcom gotickom slohu, vzmáhajúci sa feudálny stav a v Ríme
pápež s kardinálmi. Inocent III. - hlava kresťanstva, bdie nad všetkým a
všetko riadi.
Spoznali aj nedostatky Cirkvi. Postrehli jej najväčšiu ranu -
náboženskú krízu. Pramenila z neschopnosti duchovných a zo
vzdorovitosti laikov, z nevedomosti a hlbokých omylov. Výsledkom je
miestna anarchia, rozpadávajúce sa kostoly, mestá plné odpadlíkov,
ustrašení mnísi v kláštoroch, záhaľčiví, či z bludov podozriví biskupi
zatiahnutí do sporov a malicherností, nevzdelaný klérus uprostred ľudu,
ktorého materiálny pokrok a vzrastajúci životný štandard sa stále
vylepšoval. Niet sa potom čo diviť, že nedeľné kázanie sa obmedzuje len
na recitovanie Creda a Pater noster a že sa zväčšujú rady kazateľov,
ktorí nepoznajú Božie pravdy, a preto upadajú do bludov. Okrem toho
prichádzajú podivné náuky z Orientu, ktoré stotožňujú diabla s Bohom.
Touto spúšťou neohrozene prechádza staručký biskup Diego so svojím
sprievodcom Dominikom. Nemôžu uveriť, že svet je taký zlý. . .
(Bernanos)
Sme v Montpellier, katolíckom meste kráľa Petra z Aragónska. Tu Diego s
Dominikom stretli výpravu cistercitov, ktorá bola spolu s pápežskými
legátmi poverená kázať proti heretikom. Hoci sa tieto slabosti
cistercitov netýkali, predsa nemali úspech. Vo svojom vystupovaní dávali
príliš najavo svoje nadradené postavenie. Svetskou mocou nechali
zhromaždiť ľudí a autoritatívne im kázali katolícku vieru. Sedeli pritom
na koňoch a boli doprevádzaní bohatým sprievodom.
Čo nám o tom píše Peter Vaux de Cernai? „Keď Diego opustil kúriu a
prišiel do Montpellieru, stretol tam opáta z Citeaux, ctihodného
Arnulda, tiež bratov Raula a Petra de Castelnau, teda troch cistercitov,
legátov Apoštolského stolca. Títo traja mnísi boli odhodlaní vzdať sa
úlohy, ktorá im bola zverená. Také veľké bolo ich sklamanie. Ich
kázanie medzi bludármi nemalo žiadny alebo temer žiadny účinok. Vždy
keď chceli kázať, heretici im vyčítali nemorálny život duchovných."
Stretnutie týchto dvoch apoštolských sprievodov bolo zároveň aj
poradou. Čo ďalej? Biskup z Osmy vraví: „Bratia, musíme inak. Takto sa
nedá pokračovať! Zdá sa mi nemožné obrátiť ich na vieru len rečami.
Ľudia sa opierajú predovšetkým o príklady. Pozrite sa na heretikovi Aby
získali jednoduchých ľudí, ukazujú im klamný príklad evanjeliovej
striedmosti a prísnosti. Ak aj naďalej bude vaše kázanie sprevádzať taký
honosný sprievod, potom málo získate, veľa pokazíte a ľudia vás
odmietnu nasledovať. Vybíjajte klin klinom! Vyžeňte tú falošnú svätosť
pravým rehoľným duchom tak, ako len pravá pokora môže zvíťaziť nad
chvastúnstvom falošných apoštolov."
„Čo nám teda navrhujete?"
„Robte to, čo uvidíte robiť mňa!"
Poslal naspäť do Osmy celý sprievod, nenechal si ani svojho koňa.
Zostáva sám, iba s Dominikom. Montpellier opustili s obidvoma mníchmi
Petrom a Raulom. Opát z Citeaux sa vrátil do svojho opátstva, pretože
tam mala v najbližšom čase začať generálna kapitula cistercitov.
Vtedy Boh priviedol zo Španielska dve svetlá svojej milosti: Diega,
biskupa z Osmy, a Dominika, kanonika jeho kostola, neskôr rehoľníka a
kanonizovaného svätca. Spolu sa chopili ťažkého diela. V ich srdciach sa
zrodila nová metóda na obrátenie heretikov. Rozhodli sa: „Žiť ako
katari, ale učiť ako cirkev." (H. Grundmann) Diego a Dominik
nezvestovali vieru zhora, ale vydávali o nej svedectvo v pokore, kázali
„slovom a príkladom". Napodobňovali spôsob života apoštolov. Putovali
ako chudobní potulní kazatelia a hlásali slovo Božie a od ľudí získavali
obživu pýtaním z domu do domu.
Jordán Saský poznamenáva, že Dominik sa „od tých čias už nenazýva
podprior, ale brat." Nový spôsob kázania celkom zodpovedal predstavám
Inocenta III., ktorý sa od začiatku svojho nástupu do úradu usiloval o
to, aby zmieril heretikov a sektárov s Cirkvou a pokojným spôsobom ich
priviedol späť. Svojim misionárom zdôrazňoval, aby nikdy nezabúdali, že
u bludárov majú čo robiť s ľuďmi, ktorí by sa mohli obrátiť a ktorí
zišli z cesty len s hnevom a kvôli nedostatkom, ale majú dobrú vôľu
poučiť sa. Preto veľký dôraz dával na kázanie. Tresty mali byť až úplne
posledným prostriedkom, aby sa premohla heréza.
Pápež v roku 1204 taktiež napomínal svojich legátov, aby vystupovali
rozhodne a zo svojich rečí a činov- odstraňovali všetko to, čo by mohlo
dať heretikom podnet ku kritike.
Inocent neskôr vo svojom liste zo 17. novembra 1206 legátovi Raulovi výslovne schválil nový spôsob kázania.
V súvislosti s tým, že v písomných dokumentoch nehrá Dominik žiadnu
vedúcu úlohu a spomína sa len ako sprievodca biskupa, možno si položiť
otázku: Aký veľký bol podiel Dominika na novom spôsobe kázania?
Inštitucionalizoval sa v dominikánskej reholi, a hoci k jej založeniu
vedie ešte dlhá cesta, predsa boli základy rehole položené práve teraz.
Štefan z Bourbon v roku 1260 o tom píše celkom jednoznačne: „Nový
spôsob kázania bol tým zárodkom, z ktorého vzišla rehoľa Bratov
Kazateľov. Počul som to tvrdiť prvých bratov, ktorí boli v tejto zemi
spolu s blaženým Dominikom." Hoci sa podľa dokumentov zdá, že iniciatíva
k novému spôsobu kázania vyšla od Inocenta alebo Diega, ani najmenej sa
tým nezmenšujú zásluhy sv. Dominika. Práve jeho otvorenosť pre nové
myšlienky, rozhľad pre požiadavky Cirkvi, húževnatosť v sledovaní cieľa,
čakanie na pravý okamih a jeho odhodlanosť uskutočniť to, čo mu v
rozjímavej modlitbe bolo jasné, smerovalo k založeniu prvej apoštolskej
rehole v Cirkvi. A to je zásluha sv. Dominika, v tom sa ukazuje jeho
jasnozrivá veľkosť. On sám sa však nepozeral vo svojej pokore na
Kazateľskú reholu ako na svoj veľký čin, ale ako na dielo Božie.
KAZATEĽSKÉ DIELO JEŽIŠA KRISTA
Noví misionári išli pešo, bez peňazí. Prijali
apoštolský spôsob života do najmenších podrobností. Viedli prísny život,
kázali, pripravovali rozhovory. Nestavali na svojej autorite, ale ich
slovami mala víťaziť presvedčivá sila hlásanej PRAVDY spolu s príkladom
ich života.
Tento čin otriasol ľudskými srdcami. Aj heretici vraveli, že nie je
možné, aby títo muži neboli povolaní na večný život. Nadobúdali
presvedčenie, že sú poslaní učiť ich pravej viere. Ale ľud sa bál
svojich feudálnych pánov. Koľkokrát všetko obyvateľstvo kraja súhlasilo s
kazateľmi a sprevádzalo ich dlhý kus cesty. Panstvo však zostalo
chladné, nepriateľské a nerozhodné.
Heterici nelenili a podnikali nové útoky. Zhromažďovali svojich
biskupov a predákov, aby diskutovali s katolíkmi. Ale pre ich zaťatosť
sa rozhovory končili bezvýsledne.
Kazateľom prišiel na pomoc opát z Citeaux, ktorý sa vrátil domov aj
preto, aby priviedol so sebou 30 rehoľných spolubratov, medzi nimi 12
opátov. Všetci sa pridali k apoštolskému spôsobu života a kázania.
Pápež toto hnutie pomenoval „kazateľské dielo Ježiša Krista“, ale ľud mu
hovoril jednoducho Sväté kázanie. Zápas o duše sa priostroval . . .
* * *
Pre Cirkev už od počiatku platili Kristove slová: „Príde čas, keď
neznesú zdravú náuku, ale budú zháňať učiteľov podľa vlastných
žiadostí, aby im šteklili uši" (2 Tim 4,3). Sekty vznikali už od
apoštolských dôb, sú aj dnes, a svet neprekvapujú. Kristus jasne
povedal: „Chráňte sa falošných prorokov; prichádzajú v ovčom rúchu, ale
zvnútra sú dravými vlkmi" (Mat 7, 15).
Sekty majú tuhý život, ale nakoniec miznú. V 13. storočí sa združovali
waldenci alebo albigenci. Dnes ich už niet, hoci sa nechávali nazývať
katari, to znamená čistí alebo dokonalí. Dnes máme adventistov, svedkov
Jehovových atď. Tí zase tvrdia, že sú vyvolení pre božie kráľovstvo a
všetko okolo nich je satanské . . . Ale všetky sekty, tie dávne i
súčasné, majú jedno spoločné: každá z nich si nárokuje právo tvoriť
elitnú spoločnosť. Opovrhujú veľkou Cirkvou, v ktorej je vždy viacej
hriešnikov než svätých. Pre svoju pomyselnú nadradenosť neváhajú Cirkev
potupiť, nenávidieť.
Túto skutočnosť máme na pamäti, keď pozorujeme Dominikovu vytrvalosť pri hlásaní Božích právd medzi bludármi.
Úspech katarov je neslýchaný. Väčšia časť hradov medzi Toulouse a
Castelnaudary je obývaná heretikmi. Páni schvaľujú náboženstvo, ktoré
bude rušiť ohromné cirkevné majetky v ich prospech. Nadržujú katarom a
prenasledujú biskupov a opátov. Ľud nasleduje ich príklad. V mnohých
farnostiach sa obyvateľstvo úplne odvrátilo od svojich farárov. V roku
1178 Toulousania privítali misiu, ktorú im poslal Alexander III.,
bojovným pokrikom. V roku 1220 farár z Lambiaku vyhlásil, že mu zostali
len štyria verní farníci.
V Castelnaudary sa katari zmocnili kostola, aby v ňom konali svoje
bohoslužby a spievali vlastné piesne. Najvýznamnejšie osobnosti tejto
krajiny sa nechali zviesť falošnou myšlienkou. Dav nasleduje ich
príklad a zabúda na vieru.
Známy je povzdych svätého Bernarda, ktorý prešiel týmito krajinami už
päťdesiat rokov pred príchodom Dominika: „Baziliky sú bez veriacich,
veriaci bez kňazov,
kňazi bez cti. Sú len „kresťania“ bez Krista!“
Pápež už nevie, kde sa má obrátiť. Viac než 30 rokov pozýva misionárov,
ktorí by znásobili dišputy s neveriacimi. Kniežatám pohrozil
exkomunikáciou a interdiktom, aby prestali podporovať heretikov.
Výsledok: len málo obrátení, niekoľko zosadených prelátov, zradcov
viery, chvíľková poddajnosť pánov.
Až do nástupu Inocenta III. na pápežský stolec sa nič viac nedosiahlo.
Desať rokov aj on zosilňoval túto politiku a mobilizoval cistercitov.
Ich legát mal všetku moc súdiť, trestať, exkomunikovať. Čo však zmôže aj
také neobmedzené právo,
keď ho nemožno uplatniť? Obyvateľstvo je totiž rozhorčené. Kázanie a
kontroverzie často vyúsťujú do vášnivej atmosféry, ktorá málo prospieva
pri hľadaní pravdy. Do tohto ohniska vstupuje Dominik. Najprv s Diegom a
cistercitmi, potom sám. Po troch rokoch sa odboj albigenských úplne
zrútil.
* * *
Katarov nemôžeme považovať za hlúpych. Často to boli ľudia vzdelaní,
vedeli diskutovať, poznali dobre Bibliu. Stále napádali klérus a
používali pritom súdne závery alebo citáty z Písma. Neskôr boli pre
kazateľov, ktorí mali s nimi diskutovať, zložené Summy proti katarom,
zbierky dôkazov pre rozhovor. Kto číta takúto knihu, vidí, že na boj s
heretikmi boli potrebné dôkladné znalosti.
Toto bol hlavný dôvod, prečo stále častejšie bol k dôležitým debatám pozývaný práve Dominik.
Zástupy sledovali boj so zápalom, bystrejší zaznamenávali rany (góly),
tlieskali bezprostredným odpovediam, ktoré umlčali protivníka.
Poddávali sa dobre predkladaným dôkazom.
Obyvatelia južného Francúzska milujú turnaje každého druhu, ale slovné
súboje viac, ako hocičo iné. O víťazovi rozhodovala porota, ktorá bola
zvyčajne menovaná na polovicu z katolíkov a heretikov. Zloženie poroty
však nebolo podstatné, pretože pravda nie je závislá od výrečnosti, ani
od väčšiny súhlasiacich. Ale v Albigene platí, že každý, kto vstupuje do
súboja s protivníkom, dáva sa súčasne aj do hry.
OD HRADU K HRADU
Prejdime ešte raz s Dominikom jeho doterajšími
apoštolskými cestami. Sledujme mapu: Montpellier jeho doterajšími
apoštolskými cestami. Sledujme mapu: Montpellier bolo východisko misie. A
teraz pokračujme od Béziers do Toulouse. To bol celý rad zhromaždení,
ktoré sa obyčajne konali v priestranných sálach hradov.
Prvá kontradikcia: Serviam pri Béziers. Pán Štefan chráni heretikov.
Predstavený albigenských je odpadlícky kňaz Thierry, bývalý dekan
kapituly v Nevers. Diskusie trvajú osem hodín. Nakoniec nadšený dav
triumfálne sprevádza Dominika a jeho druhov. Ale ľud sa bojí pána
Štefana, ktorý zostal zarytým heretikom a nepomýšľa na nijaké
obrátenie.
Desať kilometrov ďalej je Béziers, najrevolučnejšie mesto zo stredomorského spolku.
Viac než dvesto vznešených rodín je heretických. Pätnásť dní trvajú
kontroverzie. Vášne sa stupňujú a s nimi aj obava o život legáta Petra z
Castelnau. Nabádajú ho, aby na čas zmizol.
Carcassonne, mesto známe svojimi slávnymi hradbami. Je druhou
mestskou pevnosťou herézy, ktorá rýchlo vyhnala svojho biskupa. Týždeň
rozhovorov ostal bez výsledku.
Arrét pri Verfeil je smerom na Toulouse, kde sv. Bernard pred
šesťdesiatimi rokmi čelil neopísateľnej vzbure. Dišputy sa vedú so
slávnymi vyslancami katarov. Stále nič.
Montreal leží na rozľahlej výšine a dominuje nad okolitou rovinou. Medzi
významnými hradbami žil dedinský ľud, ktorému sa kázalo evanjelium. Na
jar v roku 1207 sa vrátil Peter z Castelnau. Kazatelia katarov z Verfeil
boli vystriedaní ďalšími. Známy Quilibert de Castres zostúpil zo svojej
pevnosti vo Fanjeaux.
Na všeobecnú dišputu sa rozhodli postaviť proti sebe dve skupiny. Jej
hlavná téma znie: Skaza Cirkvi a svätá omša. Menovaní boli štyria
rozhodcovia — samí heretici. Bojovalo sa dva týždne.
Vtedy sa udial známy zázrak s ohňom. V tých časoch nebolo totiž
zriedkavým prípadom, že v ťažko rozriešiteľných sporoch, keď
rozhodcovia neboli schopní ich rozsúdiť, mal rozhodnúť ,Boží súd". Aj
teraz, po spoločnej dohode, malo sa pristúpiť na skúšku ohňom. Spočívala
v tom, že tak knihy heretikov, ako i kniha sv. Dominika mali byť
hodené do plameňov. Tie knihy, ktoré obsahujú pravdu, budú od nich
uchránené. Knihy nesprávneho obsahu mal stráviť oheň.
V plameňoch ihneď zhoreli knihy heretikov. Dominikova kniha zostala
neporušená, hoci ju hodili do ohňa trikrát. Ohnivé jazyky sa jej ani raz
nedotkli. Rozhodcovia boli zarazení a neodvážili sa vyjadriť k zázraku,
ktorého boli svedkami. Stopäťdesiat osôb sa obrátilo. Veľký úspech!
Hoci teraz kazateľské dielo hlásalo asi 40 mužov, predsa bol tento počet
ešte veľmi malý v porovnaní s heretickými kazateľmi. Napriek
intenzívnej kazateľskej činnosti v mestách a dedinách, často
vykonávanej až s nadľudskou námahou, nemohli doboví kronikári
zaznamenať žiadne veľké úspechy.
Ale Dominik sa nevzdáva, neklesá na duchu. Jeho vytrvalosť živia stále
modlitby. Boh mu udelil zvláštny dar sĺz za hriešnikov a úbožiakov.
Neúspech ho nemôže odradiť, ale ešte viac podnecuje k úsiliu.
Príkladom Dominikovej sily a milosti je aj udalosť, ktorá sa stala na
ceste do Lanquedoku. Keď bol spolu so svojimi druhmi v pochybnostiach,
či kráčajú po správnej ceste, spýtali sa na ňu jedného muža. Mysleli si o
ňom, že je katolík. V skutočnosti bol heretikom. Povedal: „Dobre.
Nielen "vám rád ukážem cestu, ale sám vás do Lanquedoku dovediem." Avšak
vo svojej zlomyseľnosti ich vodil cez húšťavu a tŕnie, až mali do krvi
doráňané nohy. Muž Boží to však trpezlivo znášal, začal chváliť Boha a
povzbudzoval aj ostatných, aby velebili Boha a boli
trpezliví. Povedal im: „Milovaní, dúfajte v Pána. Dosiahneme víťazstvo,
pretože naše hriechy budú uzmierené touto krvou.“ Keď kacír uvidel ich
nesmiernu pokoru a veselú myseľ, bol dojatý dobrotivými slovami Božieho
muža. Priznal sa, že ich podviedol. Priamo na mieste sa obrátil a
prisahal, že sa zriekne svojho bludu. Keď prišli do cieľa, všetko
úspešne vykonali.
Dominikove cnosti sa neustále prehlbujú a prinášajú mu čoraz väčšiu
úctu mnohých ľudí. Heretici mu závideli. Čím viac žiarila jeho dobrota,
tým menej mohli ich choré oči zniesť tento jas. Chodili za ním a
posmievali sa mu, obťažovali ho zlomyseľnými rečami, zo svojho
zatvrdnutého srdca kydali zlobu. O to viac potom priľnul k nemu veriaci
ľud. Všetci katolíci ho mali veľmi radi. Mimoriadna dobrota a čaro jeho
osobnosti nenechali ľahostajnú ani miestnu šľachtu. Arcibiskupi,
biskupi i iní preláti z tohto kraja ho mali vo veľkej úcte.
ZALOŽENIE KLÁŠTORA V PROUILLE
Prouille leží na rovine a dôležitej križovatke,
medzi Fanjeaux vzdialenom dva kilometre a Montréalom vzdialeným sedem
kilometrov. Tvorí ho niekoľko domov a kostol zasvätený Matke Božej,
ktorý patril biskupovi z Toulouse.
Tu začne biť srdce dominikánskeho apoštolátu.
Myšlienky katarov vyvolávali veľkú odozvu hlavne u žien. Zakladali totiž
ženské kláštory, a tým uskutočňovali ich túžbu žiť podľa evanjelia v
chudobe a čistote. Veľa šľachtických žien a dievčat prijalo duchovný
krst a žilo v spoločenstvách „dokonalých". Nebezpečenstvo rýchleho
rozšírenia katarského učenia silnelo aj tým, že prijímali medzi seba i
deti a mladé dievčatá. V boji s heretikmi bolo nutné podchytiť ženské
náboženské hnutie v Cirkvi a poskytnúť im to, s čím sa doposiaľ
stretávali len u katarov.
Nie málo „dokonalých" žien pochopilo cez kázanie sv. Dominika, že sa
pridali k bludnému učeniu. Dominik vycítil ich hlbokú túžbu po
dokonalosti. Chce umožniť obráteným ženám podobný prísny život uprostred
Cirkvi. Dominik našiel porozumenie i pomoc u biskupa Diega a koncom
roku 1206 založil v Prouille ženský kláštor pri kostole zasvätenom Panne
Márii Matke Božej. Sestry tu žili v prísnej klauzúre.
Viedli duchovný život, spievali žalmy, ručne pracovali a modlili sa za
kazateľov. Ich komunita mohla prijímať nové konvertitky. Mala byť
zároveň aj útulkom pre misionárov a miestom ich dočasného pobytu.
V nasledujúcich rokoch sa kláštor stáva pre Dominika oázou. Sem sa
vracia po úmorných kázaniach a vo chvíľach, keď zo všetkého najviac
potreboval samotu, tu našiel domov. Aj napriek tomu, že v kraji bol
veľakrát vystavovaný nemilosrdným osočovaniam, u nich cítil, že je v
bezpečí. Tu mohol, ponorený do modlitieb, znovu obnoviť a znásobiť
svoje sily.
Kláštor v Prouille je i dnes oázou mieru a modlitby, dôkazom večnej
sviežosti Dominikovho ideálu: zaniesť svetlo Evanjelia do celého sveta,
podporovaného skrytými modlitbami sestier.
* * *
Rok 1207 priniesol mnoho zmien. Vyčerpaný legát Raul zomiera začiatkom
júla. Niekoľkí opáti, ktorí strácajú odvahu, sa vrátili do svojich
opátstiev. V septembri už boli späť v kláštoroch takmer všetci
cisterciti. Keď Diego videl, že tieto misie sa zrútili, celú svoju
nádej vložil do Dominika a niekoľkých verných
spoločníkov, ktorí neodstúpili. V septembri sa vydal do Španielska, aby
na podporu svätého kázania priviedol mužov z Kastílie. Naspäť sa
nevrátil. Zomrel 30. decembra v Osme.
Pre Dominika to bola bolestná strata. O dva týždne nato bol zavraždený Peter de Castelnau.
Dominik ostal úplne sám.
IBA MEČ BOŽIEHO SLOVA
Zavraždenie pápežského legáta Petra de Castelnau 14. januára 1208 bolo podnetom na krížovú výpravu proti albigencom.
Prečo krížová výprava? Pretože tvrdošijný odpor katarov je vlastne
záležitosťou mocných. Nebyť ich, stačilo by kázanie. Ale feudáli, ktorí
mali v rukách krajinu, na kacírstve zarábali a marili všetku prácu
kazateľov. Dnes môžeme povedať, že to boli kapitalisti stredoveku.
Pápež požiadal francúzskeho kráľa Filipa Augusta, aby na juh krajiny
poslal krížovú výpravu. Filip August bol neobmedzený vladár, a tak sem
posiela svojich vazalov zo severu, ktorí si vlastne ani nič iné
nepriali.
Dominik je sám medzi Prouille a Fanjeaux. Sám vo viere, v moci Božieho
slova, v chudobe, v pôvabe evanjelia, v modlitbe. Okolo neho začínajú
blčať hrôzy vojny severných barónov proti južným.
Oddiely vojska sa valia na juh. Armáda sa 25. júna 1209 zhromaždila v
Lyone. V júli sa dala do pohybu. Cudzí vojaci tiahli od mesta k mestu
ako pútnici do Svätej zeme. S pútnickou palicou v ruke, s cirkevnými
piesňami na perách, na povel sa pohotovo zhromažďujú a počúvajú kázanie
svojich duchovných vodcov. Ale pod plachtami vozov ukrývali zbrane.
Netrvalo dlho a procesia sa premenila na fanatické vojsko. Sever tiahol
do boja, aby odpadnuté južné Francúzsko priviedol naspäť k poriadku a
mieru. Vojsko sa utáborilo pred Béziers a tam po prvýkrát narazilo na
odpor.
To bola spúšť! Vojsko vtrhlo do mesta. Lúpili, vraždili, ničili všetko,
čo im prišlo pod ruku. Zapálili mesto. Ľudia utekali z dedín, miest a
hradov. Aj Carcassonne sa musela vzdať. Hrôza sa šírila až do roku 1215.
Vtedy sa celá krajina stala korisťou ničiteľov.
Počiatočná náboženská pohnútka sa tak zmenila na mocenskú a politickú
hru. Francúzski baróni našli jedinečnú príležitosť ako sa zmocniť
stredozemného územia. Inocent III. robí, čo môže, aby odrazil ich
ambície a presadil spravodlivosť. Ale pápež je ďaleko a podozrivé
manévre heretických pánov mu
jeho zámer neuľahčili. Nakoniec Šimon z Montfortu, chudobný rytier z
okolia Paríža, ktorý bol poverený viesť celú výpravu, je oficiálne
uznaný za pána územia zabratého heretikom.
Ako kázať v tomto prostredí? Ako hlásať evanjelium uprostred pre-lievania krvi?
V tejto nebezpečnej a takmer bezvýchodiskovej situácii Dominik
ne-ohrozene pokračuje vo svojom kázaní všade tam, kde mohol, kde sa
práve nebojovalo. Ďalší citát ukazuje na jeho odvahu a nebojácnosť: „Čo
vytrpel za urážky a nástrahy zo strany odpadlíkov! Keď sa mu nakoniec
vyhrážali smrťou, smelo odpovedal: »Nie som hodný slávy mu¬čeníctva,
nezaslúžim, si takú smrť.« A keď prechádzal popri miestach, kde mohol s
istotou predpokladať úklady, veselo si spieval." (bl. Jordán)
V nijakom zachovanom dokumente nie je zmienka o tom, že by Dominik vo
svojich vystúpeniach vyzýval na svätú vojnu, verboval do nej ľudí, či
žiadal zbierať peniaze na vojnové účely. Nikdy sa neobracal k vojakom na
vojnovom poli, ako to robievali mnohí iní v tejto dobe.
Jeho poslanie je pokojné: poučovať, kázať, prosiť a plakať pred Bo¬hom.
Nespoliehal sa na kovové zbrane, ale na zbrane ducha. „Ako kedysi Jakub
bojoval s anjelom, teraz Dominik zápasí vo dne v noci, v hodine
najtvrdších skúšok, o duše s najjagavejším mečom posvätné¬ho ruženca
Panny Márie." (Pius XII.)
V týchto pohnutých časoch neopúšťa ani započatú prácu a rodí sa geniálne
dielo — rehoľa Kazateľov. Tu je vhodné pripomenúť si zjave¬nie Panny
Márie, ktorá potvrdzuje nadprirodzený pôvod rehole. Hovorí o tom kronika
Životy bratov: „Naša Pani, Mária, Matka Božia kľačala so zopnutými
rukami a prosila svojho Syna za ľudské pokolenie. Prosila, aby ešte mal
strpenie a predĺžil dobu pokánia. Syn niekoľko¬krát Matku odmietol.
Potom však ustúpil na jej naliehanie a pýtal sa jej: „Matka, čo ešte
môžem a čo mám urobiť pre tento svet? Poslal som prorokov a patriarchov k
jeho spáse a neobrátili sa. Prišiel som sám a poslal som svojich
apoštolov a oni ich kruto zabili rovnako ako mňa. Poslal som mučeníkov,
učiteľov, vyznávačov bez počtu a neposlúchli. Pretože však tebe nemôžem
nič odoprieť, pošlem im Kazateľov, aby ich osvietili a napravili."
Tieto slová nám ukazujú poslanie bratov Kazateľov tak, ako bolo chápané
od prvej chvíle. Aby ho Dominik uskutočnil, musel prísť s niečím celkom
novým, než bolo to, čo ľudia poznali doteraz.
Dominik zostal na nížine v okolí Prouille. Staral sa tu ešte o veľmi
mladé spoločenstvo sestier, ktoré by bez jeho duchovnej podpory sotva
prežilo mnohé nebezpečenstvá. Pokúšal sa o zmierenie uväznených
heretikov s Cirkvou. Jeho apoštolát v širokom okruhu miest nám
zaznamenávajú vzácne dokumenty, ktoré nám zostali. „Chcel byť pokorným
kazateľom v poníženosti dobrovoľnej chudoby.“ (Honorius III.) Z tohto
dôvodu aj niekoľkokrát odmietol stať sa biskupom. Z pokory? Áno, ale
tiež preto, aby ostal voľný pre kázanie. Zreteľne poukázal na
nezlučiteľnosť administratívnej správy, i keď duchovnej, so službou
Slova. Dominik neskôr viedol aj svojich bratov k tomu, aby sa neoddávali
svetským veciam. Majú sa neúnavne venovať štúdiu, modlitbe alebo
kázaniu. Bratovi, ktorý prejavoval kazateľské schopnosti, zakázal
preberať nejaký iný úrad. Nesmú byť ničím iným, ako Kristovými
misionármi.
Kazateľ má ostať len duchovným človekom, vyslaný Cirkvou, poznačený
evanjeliom, má viesť apoštolský spôsob života. V tom mala spočívať jeho
autorita. Bol to prorocký protiklad voči všetkým súčasným spôsobom
násilia v oblasti viery. Dominik tak žil. „Nikdy som nepoznal takého
skrz-naskrz pokorného človeka, ktorý by si tak málo cenil všetky ľudské
uznania a hodnosti a všetko ostatné, čo k tomu patrí, akým bol Dominik."
(opát Wilhelm z Narbonne)
VO FANJEAUX
Brat Dominik vystupuje príkrou štrkovitou
cestou z Prouille do Fanjeaux, ktoré je obdobou Montréalu. Tvoria ho
malé, kľukaté uličky zoskupené okolo pevného hradu. Odtiaľ mohol vidieť
Lauragnais v paľbe. Obyvateľstvo je nepriateľsky naladené voči kázaniu
právd katolíckej Cirkvi. Feudál Quilliame de Dur- fort chráni
heretikov. Aj Quilibert de Castres, katarský biskup, sa tu nachádza vo
svojom centre. Kostol je už oddávna pustý, azda aj sto rokov. Po
uliciach chodí plno albigencov. Odísť odtiaľto? Nie, to Dominik
nechcel.
Zhromažďuje okolo seba niekoľko spoločníkov. Jedného dňa spôsobila
senzáciu dišputa s Quilibertom. Vtedy sa obrátilo deväť vznešených dám.
Prouille je oázou a Fanjeaux zase miestom boja. Známe sú mená jeho
spoločníkov: Wilhelm Claret a iný Dominik, ktorý sa neskôr stane priorom
v Malorke. Teda myšlienka založenia rehole dozrieva v období, keď
pôsobí medzi Prouille a Fanjeaux.
Prouille sa zároveň stáva strediskom schôdzok apoštolských kazateľov.
Prouille znamená plura lilia, mnoho ľalií. Nieje to meno symbolické?
Stalo sa zemou posvätnou a bolo tisíckrát požehnané. Tu sa zjavila Panna
Mária, Matka milosrdenstva sv. Patriarchovi vo videní, v ktorom mu
ukázala ruženec a zverila mu jeho šírenie. Mária, pred ktorou sa razom
tratí všetka nepoddajnosť bludu a hriechu, dáva svojmu milovanému
synovi Dominikovi duchovnú zbraň: POSVÄTNÝ RUŽENEC proti neviditeľným
nepriateľom spásy. Odteraz ho bude nosiť neustále na koženom opasku
šľachtica tam, kde jeho predkovia pripínali oceľové meče do boja proti
vonkajším nepriateľom vlasti. Tu pri kláštore svojich duchovných dcér
zhromaždil sv. Otec aj prvých bratov a pripravil zrodenie rehole.
Neskôr toto tajomstvo odhalila Panna Mária v zjavení sv. Kataríne Sienskej slovami:
„ORDO MEUS" - moja rehoľa.
* * *
Dominik neostáva na jednom mieste. Je hnaný láskou k nesmrteľným
dušiam. So svojimi novými spoločníkmi je na cestách. Oblečený v hrubej,
poplátanej tunike, na pleciach chudobný plášť (kapa), v ruke palica. V
jednom záhybe tuniky Evanjelium sv. Matúša a listy sv. Pavla. Má aj
topánky, ale tie obúva, len keď vstupuje do mesta. Po cestách chodí bosý
a keď sa poraní, zvolá: „Za tých, ku ktorým idem . . .“
V Dominikovej spoločnosti bude mať chudoba nový rozmer. Chudoba je
živou silou pohyblivosti bratov ako putujúcich kazateľov. K tomuto
druhu chudoby patrilo tiež vydávať sa na cesty pešo a bez peňazí.
Dominik zachovával tento apoštolský spôsob života od roku 1206. Bol
väčšinou odkázaný na almužny, ktoré si vyžobral. Tak vzniká rehoľa,
ktorej hlboké korene evanjeliovej chudoby pramenili z apoštolského
života. To však vyžadovalo od apoštolov zrieknutie sa každého druhu
zabezpečenia, čo sa neskôr stalo zdrojom ich nezávislosti, slobody a
pohyblivosti. Nešlo o nedostatok pre nedostatok, ale o evanjeliovú
pokoru, o príkladný život podľa vzoru apoštolov.
Dominik putuje neohrozene. Žiadny strach ho neprinútil, aby šiel inou
cestou, než po ktorej sa rozhodol kráčať. Keď ho na ceste pristihla noc,
uložil sa k spánku tam, kde sa práve nachádzal.
Na tele nosí kajúce rúcho na spôsob drsnej košele, okolo bedier železnú
reťaz. Dožičil si veľmi málo jedla, zväčša si zobral chlieb a trochu
vína. Iba niekedy si doprial aj iný pokrm, aj to len preto, aby vyhovel
svojim bratom alebo iným ľuďom, ktorí s ním stolovali. Pritom
sám dohliadal na to, aby ostatní podľa
možnosti mali dostatok všetkého.
Raz bol na ceste s viacerými bratmi. Po jedle im ostal len jeden pohár
vína. Blažený Otec mal pochopenie pre tých, ktorí boli z
predchádzajúceho svetského života zhýčkaní. Prikázal, aby víno z malého
pohára naliali do veľkej nádoby a ostatok doplnili vodou. Bratov bolo
osem. Potom z nej všetci pili, ale už nie vodu, ale čisté víno, na ktoré
sa voda premenila.
Svoju posteľ nemal. Namiesto nej vyhľadával kostol, ak bol nablízku. Kde
sa kostol nenachádzal, prijal útulok. Na lavicu alebo na posteľ sa
položil až vtedy, keď z nej odstránili prestieradlo a matrace. Vystrie
sa len na chvíľu. Hneď zase vstane, aby sa modlil. Každú noc sa tvrdo
bičuje.
Často sa stalo, že on i jeho spoločníci v daždi premokli. Zatiaľ čo
všetci sedeli po večeri pri ohni, aby im uschli šaty a odpočinuli si,
Dominik vedený Duchom Svätým šiel podľa svojho zvyku hneď do kostola,
aby sa modlil. V mokrých šatách tam prebdel celú noc ponorený do
modlitieb. Keď nadišlo ráno, háby tých, ktorí ostali pri ohni, boli ešte
vlhké, no jeho sú už úplne suché, akoby celú noc ležal na teplej peci.
Brat Dominik roky 1205—1216 zasvätil obráteniu albigenských a tomuto
úsiliu venoval takmer všetku svoju pozornosť. Kázal veriacemu ľudu v
kostoloch a stretával sa podľa okolností aj s heretikmi. Jeho hlas bol
„krásny, zvučný a jasný", vraví vtedajší svedok. Jeho vrúcne
presviedčanie, chudoba a čistota života, častá prítomnosť ruky Božej
potvrdzovaná zjavnými zázrakmi, to všetko prispieva k mnohým
obráteniam.
Katari sú prísni v nenávisti k telu. Križiaci vystavujú svoj život
nebezpečenstvám vo vražednom boji pre vieru. Dominik obetuje svoj život
pokojne a ticho, s láskou k ukrižovanému Kristovi. To je
tajomstvo jeho radosti.
ZRODENIE VEĽKEJ REHOLE
Keď sa v roku 1215 utíšila križiacka vojna,
Dominik mal 45 rokov. Na založenie svojej rehole už nemá veľa času. O
šesť rokov zomiera.
Dominik odchádza do Toulouse, aby podporil biskupa Fulka v plnení jeho
kazateľského poslania. Tam získal nových spolupracovníkov. Medzi nimi
boli aj dvaja zámožní mešťania. Jeden z nich je brat Peter Seila.
Dominikovi a jeho spoločníkom daroval veľké domy, ktoré vlastnil v
Toulouse. V nich začala žiť prvá komunita bratov. Stalo sa to 19. apríla
1215 na Veľkú noc. Fulko ich vzal pod svoju bezprostrednú ochranu. Oni
budú jeho kazateľmi, diecéznymi misionármi. Od tých čias bývali v
Toulouse a všetci, čo žili pri Dominikovi, robili vždy väčšie a väčšie
pokroky v pokore a prispôsobovali sa zvyklostiam rehoľníkov. Alexander
Stavensby, slávny anglický učiteľ, ktorý riadi Fulkovu biskupskú školu,
prednáša teológiu aj Dominikovým bratom.
Dom Petra Seilu, v ktorom bola založená rehoľa, a v ktorom žil Dominik s
prvými bratmi do roku 1216, stojí ešte dnes na Plače du Parlament.
Založenie prvej rehole „pre kázanie a spásu ľudí" úplne zodpovedalo
potrebám vtedajšej doby. Ostatní cirkevní potulní kazatelia ako
„Katolícki chudobní" a sv. František so svojimi spoločníkmi boli
poverení len mravoučným kázaním a pokáním, pretože boli laikmi, kým
vieroučné kázanie zostalo vyhradené iba kňazom. Keďže Dominik a jeho
bratia sú kňazi, stanú sa v hlásaní zástupcami biskupa, „aby zvestovali
ľuďom slovo evanjeliovej pravdy“.
„On dvíha do výšky nový štít viery a vedy na čele bojovníkov svojho
vojska. Dodnes poučuje svojím príkladom a zákonmi, ako je potrebné
urobiť zo štúdia a vedy zbraň na ochranu všetkých právd božských i
ľudských." (Pius XII.)
* * *
Inocent III. zvolal na november 1215 Štvrtý lateránský koncil. Dominik s
biskupom Fulkom odchádzajú do Ríma. V prvých októbrových dňoch boli
prijatí u pápeža. Dominik mu ponúkol REHOLU KAZATEĽOV. Je to ovocie,
ktoré vyrástlo z kontemplatívneho života sv. Dominika v Osme a zo
skúseností jeho deväťročnej činnosti chudobného putujúceho. Innocent
nevydal v tej veci konečné
rozhodnutie, i keď bratia kazatelia sv. Dominika úplne zodpovedali jeho predstavám.
Štvrtý lateránský koncil sa snaží uviesť do života cirkevnú reformu na
všetkých úrovniach. Žiada od každého biskupa to, čo Fulko s pomocou sv.
Dominika práve uskutočnil: „ …aby si biskupi vzali na pomoc mužov
mocných v slove a v čine, ktorí sú poverení vykonávať svätý
kazateľský úrad…" (10. kánon).
Na druhej strane 13. kánonom koncil zakazuje tvoriť nové náboženské
spoločenstvá, pretože v tom čase už pôsobilo množstvo rôznych zoskupení,
ako napríklad pustovníci, ošetrovatelia chorých, rytieri, kajúcnici a
potulní kazatelia, ktorí často upadali do anarchie a herézy. Navrhuje
kandidátom rehoľného života, aby prijali už niektorú jestvujúcu reholu.
Preto Inocent III. v nadväznosti na rozhodnutie koncilu odporúča
Dominikovi, aby sa vrátil k svojim bratom a spolu s nimi sa slobodne
rozhodol pre nejakú už existujúcu regulu.
Naši dvaja pútnici sa vracajú do Toulouse. Dominik sa cestou zastavuje v
prouillskom kláštore a oznamuje novinu sestrám. Do Toulouse prichádza v
pôstnom období. Po Veľkej noci sa komunita zhromaždí a prerokuje túto
veľkú záležitosť.
Teraz má sv. Dominik šestnásť spoločníkov. Za jeho neprítomnosti sa ich počet
zdvojnásobil. Na otázku, ktorú reholu si chcú zvoliť, odpovedajú bez
váhania - regulu dosť pružnú, ktorá by umožnila nové ustanovenia a
doterajší spôsob života. „Budúci kazatelia si zvolili regulu sv.
Augustína, vynikajúceho kazateľa“ (bl. Jordán) Obsahuje totiž málo
konkrétnych údajov a len niekoľko duchovných predpisov daných zdravým
rozumom, čo u iných regúl nenachádzame. Môžu sa k nim tak pripojiť celé
stanovy podľa ideálu sv. Dominika.
Vložili do nej zvlášť to, čo bolo krásne, prísne a múdre, a čo je od
počiatku prijaté i v stanovách premonštrátov, ktorí sú vlastne
horlivějšími augustiniánmi. Prijali teda spievanú sv. omšu a liturgiu
hodín, dennú kapitulu, kde sa praktizuje bratská náprava, pôst od 14.
septembra až po Veľkú noc, ustavičnú zdržanlivosť, spanie na slame,
chudobný odev. Avšak pripojili ešte niečo, čo nikde nenájdeme: vo dne v
noci, v kláštore alebo na cestách sa bratia venujú štúdiu, zamestnávajú
sa čítaním a rozjímaním. Rehoľné mlčanie podporuje učenie a
kontempláciu, liturgia hodín bude slávnostná bez predlžovania, konaná
radostne a takým spôsobom, aby netrpelo štúdium. A keď príde čas,
rehoľníci sa oddajú horlivému kázaniu. Naviac bude mať predstavený
právo prechodne dišpenzovať (uvoľniť) bratov od niektorých častí
liturgie a od prísneho dodržiavania stanov, aby mohli lepšie pripraviť
svoje kázania.
Bratia majú už svoju regulu a v júli 1216 skladajú sľuby do rúk sv.
Dominika, ich učiteľa a predstaveného. V lete 1216 ešte nič
nenasvedčovalo, že diecézna rehoľa sa rozšíri na celú Cirkev.
SVETOVÝ PRÍKAZ KÁZANIA
V októbri 1216 sa Dominik znovu vydal do Ríma.
Inocent III., ktorý mu sľúbil potvrdenie kazateľského diela, keď si
vyberie nejakú vyskúšanú regulu, zomrel 16. júla 1216. Rozumel potrebám
Cirkvi a poznal nutnosť novej rehole. Aký bude jeho nástupca?
Nový pápež Honorius III. pokračoval v programe svojho predchodcu. Bol
to dobrotivý, otcovský starec, ktorý ochotne povzbudzoval sv. Dominika.
Jakob von Vitri ho charakterizoval ako „dobrého starca, plného
zbožnosti, veľmi jednoduchého a dobroprajného, ktorý takmer všetko, čo
vlastnil, rozdelil chudobným.“ Dominik si rýchlo získal jeho náklonnosť.
Dňa 22. decembra 1216 je vydaná schvaľovacia bula Honoria III., ktorá je
často považovaná za zakladaciu bulu dominikánskej rehole.
S húževnatosťou Dominikovi vlastnou a so svojou pôsobivou láskavosťou
pracoval ďalej na uskutočnení diela. Získal vplyvných priateľov, ako
kardinála
Hugolína z Ostrie a pápežského notára Wilhelma, ktorí mu pomáhali.
Musela sa nájsť formulácia, ktorá by nebola proti Lateránskému koncilu,
a predsa by zodpovedala želaniam sv. Dominika. Po mesiaci tak vyšla
ďalšia bula, ktorá bratov označuje titulom KAZATELIA a prikazuje im
statočne hlásať Božie slovo bez strachu z prenasledovania. Je to prvý
prípad, keď hlásanie Božieho slova stáva cieľom rehole.
* * *
Dominik plánoval povolať profesorov a študentov z Paríža do Toulouse,
aby pomáhali bratom v ich úlohe hlásať evanjelium. Pápež podporoval
tento cieľ a napísal nevyhnutný list pre parížsku univerzitu. Dominik
nenajímal proti bludárom žiadnych križiakov, ale profesorov Písma
svätého z najslávnejšej vysokej školy na Západe. Dominik však pápežskú
bulu do Paríža neposlal. Náhle zmenil svoje plány. Čo sa stalo?
18. januára 1217 na sviatok katedry sv. Petra, zjavili sa mu v bazilike
sv. Petra v Ríme apoštolské kniežatá Peter a Pavol. Sv. Pavol mu
podával knihu a sv. Peter pútnickú palicu. Poverili ho úlohou: „Choď a
káž!" V zjavení uvidel svojich synov rozptýlených po celom svete, ako
idú po dvaja, hlásajúc národom Božie slovo.
V marci 1217 sa Dominik vrátil do Toulouse. Zvolal bratov na kapitulu a
oznámil im ohromujúcu správu: Majú sa rozísť po skupinách do celého
sveta, aj keď ich je málo.
Bolo to prorocké rozhodnutie, ktoré vyklíčilo z jeho načúvania Božiemu slovu.
Ani protesty Šimona z Montfordu a biskupa Fulka, ani námietky vlastných
bratov nemohli zmeniť jeho rozhodnutie. Hovorili mu: „To je
nemysliteľné!"
Ale on im pokojne odpovedal: „Nechajte ma, ja viem, čo robím."
Všetci priatelia sa báli o reholu. Avšak Dominik s istotou vyviedol
svoju reholu z jej prvého sídla v Toulouse na všetky cesty sveta.
15. augusta 1217 odchádza sedem bratov na univerzitu do Paríža. Majú tam
študovať, založiť kláštor a oboznámiť všetkých s rehoľou. Štyria
bratia, dvaja a dvaja, idú do Španielska. Dvaja alebo traja zostávajú v
Toulouse, niekoľkí v Prouille. On sám s jedným bratom pôjde do Ríma.
„Nebojte sa, všetko sa podarí," povedal.
Stalo sa to, čo bolo akoby ozvenou slov Honoria III.: „Keď zrno leží pohromade, kazí sa; keď sa rozptýli, vzklíči."
Konvent pri kostole sv. Romana v Toulouse umĺkol. Už neznie mohutný
spev v chóre. Synovia sv. Dominika idú v ústrety neznámej budúcnosti.
Nie je to omyl? Zakladateľ rehole zatvára oči a v duchu sa vidí v centre
kresťanstva v Ríme, kam stále doliehajú prosby o pomoc zo všetkých
krajín sveta. A jeho srdce znovu počuje rozkaz oboch apoštolov: „Choď a
káž!"
Univerzálne poslanie rehole bolo zavŕšené.
Pri jeho zrode je jeden človek, muž Boží, sv. Dominik. Tu vidíme, že
nielen modlitba a kontemplácia, ale i dary Ducha Svätého, ktorých sa
Dominikovi dostalo, uspôsobili jeho prirodzenú inteligenciu a dali mu
schopnosť vidieť veci, ľudí a udalosti nielen v ich prirodzenej
spojitosti, ale tiež v Božom pláne. Dominika neviedla k činu len
konkrétna bieda v Cirkvi a vo svete. Pobádala ho aj zodpovednosť za dary
milosti, ktoré mu boli zverené. O daroch Ducha Svätého
dané Dominikovi vieme menej, ako o jeho diele a reholi. Ale spoznať jej
zakladateľa umožňuje práve život rehole. „Po ovocí ich poznáte", vraví
Kristus a dáva kľúč k rozoznaniu pravých Kristových učeníkov od
falošných, pravých charizmatikov, budujúcich jednotu s nástupcom
Kristovým — pápežom, od tých, ktorí hľadajú svoju výnimočnosť
odlišnosťou od ostatných.
* * *
„Sv. Dominik dal Cirkvi spoločnosť Kazateľov bezprostredne podriadených
svätej Stolici, ktorej apoštolská činnosť nemala žiadne územné hranice a
nepodliehala právomoci ordinárov. Tým ani nezmenšil právo biskupov a
zároveň potvrdil žiarivým spôsobom právo sv. Stolice mať priamu právomoc
nad všetkým kresťanským ľudom. Azda nikdy toto potvrdenie nebolo
slávnostnejšie a účinnejšie." (Mortier)
Synovia sv. Dominika ako pápežskí vyslanci podliehajú jeho najvyššej
autorite. Konajú po boku episkopátu a svetského kléru, ale nezastupujú
ich. Všetci sú spolutvorcami toho istého diela, veľkého diela spásy
duší.
Bratia poznali svoj program: „On nás poslal, aby sme študovali, kázali a
založili kláštor." Všade boli potrebné ohniská svetiel. Tými ohniskami
boli kláštory. O niekoľko desiatok rokov boli už vo všetkých mestách.
Albert Veľký, Tomáš Akvinský sú svedectvami tých najvynikajúcejších
svetiel, ktoré kresťanstvo vyžarovalo v nepretržitom slede.
„Je to rehoľa kazateľská, nevytvorená vyumelkovaným mudrováním, ale v
úplnej a dokonalej oddanosti životu. Tu je všetko čerstvé, všetko čisté,
nové, všetko smeruje hore ako nekonečné vystupovanie rannej zory na
nebo."
PÄŤDESIAT KILOMETROV DENNE
Od tej chvíle, keď Dominik vyslal bratov po
Európe, aj on sám putuje z kraja do kraja. Svojimi krokmi odmeriava
mnohé cesty, aby všade tam, kam prišiel, spoznali poslanie jeho rehole a
rozsieval Slovo. Ostávajú mu štyri roky života.
Počas nich bol temer bez ustania na cestách; vždy pešky, najčastejšie bosý, denne prešiel 40 až 50 kilometrov.Neúnavný?
To sa ľahko povie! Ale skutočnosť je iná. Bol naopak hrozne unavený,
vyčerpaný chronickým zápalom čriev, ktorého prudké záchvaty a stúpajúca
horúčka mu brali všetky sily. Preto nie div, keď zomiera už vo veku 51
rokov.
Ale čo dokáže odradiť toho, kto je odhodlaný obetovať z lásky aj život?
Bol vytrvalý a nedoprial si odpočinok, keď išlo o kázanie, o dobro duší.
Jeho slová tak dojímali, že často rozplakal seba aj svojich
poslucháčov. Jeho zvykom bolo hovoriť s Bohom alebo o Bohu v kláštore,
mimo kláštora, i na ďalekých cestách. K tomu nabádal aj svojich bratov.
„Svätý Dominik veľmi túžil po spáse duší a všemožne sa o ňu usiloval."
(Viliam, opát z Narbonne) Náhlil sa za nimi. Po jeho odchode na
miestach, kde kázal, vznikali a rástli nové a nové kláštory bratov -
dominikánov. Keď ich neskôr navštívil, hneď ich zvolával, napomínal,
horlivo povzbudzoval. Až potom prerokoval s predstavenými záležitosti
komunity. Ráno kázal pre ľud, spovedal a tešil. Večer sa vracal zase k
bratom a otcovsky s nimi hovoril.
Bratov viedol k tomu, aby aj oni kázali. Pritom úplne dôveroval Bohu a
posielal kázať i nevzdelaných bratov so slovami: „Len choďte, Pán bude s
vami a nič vám nebude chýbať." Išli a spoznali na vlastnej skúsenosti,
že im povedal pravdu.
Na základe tejto dôvery sa rozhodol poslať brata Petra Seila do Li-
mognes. Peter však Dominika upozorňoval na svoju neskúsenosť a na to, že
má málo kníh. Vtedy mu Dominik riekol: „Choď, môj synu! Choď a dôveruj!
Každý deň dvakrát ta ponesiem pred Boha. Nepochybuj! Získaš veľa ľudí
pre Boha a prinesieš mnoho ovocia." Peter teda odišiel do Limognes.
Biskup i kapitula ho tam prijali dobre. Dali mu dom, v ktorom mohol
bývať, a, do rehole pribral mnoho nových bratov. V jeho pokročilom veku
ho kňazi i ľudia tohto kraja považovali akoby za jedného zo starých
prorokov. Každý si Petra nesmierne ctil a vážil.
Ako keby Dominik vysielal do Európy rýchlo sa rozlietajúce šípy.
Prichádzali do jedného mesta a šíp už letí smerom k ďalšiemu a
ďalšiemu: to sú stále noví a noví bratia, ktorí prichádzajú, a s
ktorými rastie aj dominikánsky život. O niekoľko mesiacov ich vyhľadá
Otec a ak už konventy zmocneli, môže vyslať novú sériu šípov.
Dominik vidí dobre, kam má namieriť: Toulouse - centrum albigenských,
Paríž - teologické centrum,
Bologna - hlavné sídlo štúdia práva,
Lyon - ohnisko bludu waldenských,
Miláno - hlavné stredisko talianskych katarov, Montpellier - hlavné sídlo medicíny,
Oxford - univerzitné stredisko Anglicka,
Rím - srdce kresťanstva.
Najprv mieri do týchto nervových centier. Odtiaľ do ostatných školských
stredísk alebo tam, kde sa kazateľstvo môže užitočne rozvinúť.
Pôsobenie kazateľskej rehole vyvolávalo v širokých kruhoch ľudu dosiaľ
neslýchané nadšenie pre vieru a netušenú horlivosť pre kajúci život.
Veriaci našli v bratoch žobravých reholí tých nástupcov apoštolov,
ktorí hlásali evanjelium slovom i skutkom.
O ohlase, s akou sa stretli noví hlásatelia viery, svedčia okrem iného
aj veľké kostoly po celej Európe. Ľudia pri ich výstavbe bez reptania
tvrdo pracovali, šľachtici poskytovali zadarmo stavebný materiál.
Všetci sa usilovali o to, aby sa mohli pripojiť k tejto řeholi a
vyhľadávali duchovné služby jej bratov. Rýchlo stúpala úroveň duchovného
života, prameniaca z viery u ľudí aj u kňazov. Veľmi sa povznieslo
dôkladné štúdium sv. Písma a teológie, čím sa prehlboval duchovný život.
Kacírom sa tak zosúvala pôda pod nohami, pretože im sa najlepšie darí
vtedy, keď je cirkev zasiahnutá vírusom nevedomosti svojich veriacich.
Sv. Dominik tak prenikol nielen do srdca svojho storočia, ale trvalým
vplyvom poznačil jednu celú dejinnú epochu. Rehoľa vo svojom zlatom
veku ukazuje príklad inteligencie, šľachetne otvorenej všetkým potrebám
doby. V každom období máva výrazné osobnosti, mužov vyzbrojených
hlbokými vedomosťami, ab' ~?1ožite vyhoveli moderným potrebám, ktoré sa
rodia zo svetového dianí .. Rehoľa sv. Dominika ostane vždy aktuálnou
nielen dnes, ale nepretržite i v budúcnosti tak, ako sú večné mladosť a
sviežosť Pravdy.
BOLOGNA A RÍM
Koncom mája 1218 prichádza Dominik do Bologne.
Je to druhé najväčšie univerzitné stredisko kresťanského sveta. Mesto
preslávené právnikmi. Väčšina z nich si vybudovala kariéru na dokonalej
znalosti cirkevného práva. Táto veľkosť ducha zatiaľ zostáva
nepovšimnutá. Dominik mnohých získava pre iné ciele, pre oddané
nasledovanie Krista. Pridávajú sa k nemu aj mladí študenti. Posilňujú
komunitu bratov, ktorých Dominik vyslal do Bologne už predtým.
Začiatky spoločného života neboli ľahké a bratia museli v dôsledku
chudoby veľa trpieť. Ale Dominik i v tejto situácii ostáva pokojný a
plne dôveruje svojmu Pánovi, o čom svedčí aj nasledujúca udalosť.
Prokurátor kláštora prišiel za Dominikom a nariekal, že má pre veľký
počet bratov len dva chleby. Dominik rozkázal, aby ich rozkrájal na malé
kúsky. Potom ich požehnal. Ten, kto posluhoval pri stole, mal na každý
stôl položiť dva alebo tri malé krajčeky chleba. Keď obišiel všetky
stoly, chlieb mu ešte zvýšil. Tak obchádzal stoly znova a znova, až sa
všetci bratia nasýtili. Nakoniec sa z božieho daru rozdalo omnoho
viacej kúskov, ako by obyčajne ľudia z dvoch bochníkov vedeli rozdeliť.
Sila Dominikovej modlitby je nezadržateľná. Pri rozhovore s pápežským
legátom, ktorý prišiel do Bologne, Dominik na tému o modlitbe povedal:
„Otče, chcem vám niečo povedať, čo som ešte nikomu neprezradil. Ani vy
nemusíte o tom nikomu pred mojou smrťou hovoriť. Za celý môj život sa mi
ani raz nestalo, že by som nebol dostal podľa svojho priania to, čo som
od Boha prosil." Nuncius idúci do Nemecka užasol a ostal prekvapený.
Hneď si spomenul na želanie bratov, ktorí by boli radi, keby k nim
patril profesor Konrád Nemecký. Využil teda príležitosť a povedal:
„Otče, proste Boha, aby vám dal profesora Konráda, po ktorom vaši bratia
toľko túžia." „Drahý brat,“ odpovedal Dominik, „žiadate príliš mnoho.
Ak však chcete nasledujúcu noc stráviť so mnou v modlitbách, dôverujem
Pánovi, že nás nesklame.“ Po kompletóriu opustili všetci bratia kostol a
tí dvaja tam zostali sami. Dominik sa modlil celú noc. Pred rozodnením
odspieval slávnostné matutinum. Za ranného svitania prišli do chóru
bratia, aby sa tam modlili prímu. Kantor práve spieval: „Iam lucis orto
sidere." (Už vychádza slnka jas.) Vtedy skutočne odrazu vyšlo svetlo v
postave profesora Konráda. Profesor vkročil hneď do chóru, padol k
Dominikovým nohám a naliehavo prosil o rehoľný šat, ktorý mu Dominik
hneď aj dal.
Tajomstvo modlitby, ktoré obdivuhodne spája nebo so zemou, Dominika
nevzdaluje od praktickej otcovskej starostlivosti, ale skôr naopak,
stáva sa priam dojemným. To dosvedčuje brat Ján z Bologne, ktorý sedem
nocí bdel, aby pozoroval, čo blažený otec Dominik robí. Tak videl, že
často stál, chvíľami kľačal, alebo sa položil na zem, a to tak dlho,
dokiaľ ho nepremohol spánok. Keď sa opäť prebudil, obchádzal oltáre. To
robil do polnoci. Potom išiel potichu k bratom, ktorí spali, a
prikrýval tých, ktorí boli odkrytí. Potom sa vrátil do kostola a znovu
sa modlil.
Povinnosti však nútia Dominika pokračovať v ceste do Ríma. V Ríme káže
aj pútnikom, ktorí sa uberajú do Svätej zeme. Medzi nimi je i veľká
osobnosť Francúzska - Reginald, dekan z Orleansu, bývalý profesor práva v
Paríži - jemný, zvodný, ale trochu pohodlný rečník. Reginaldova jemnosť
v správaní nebola povrchná, skôr prezrádzala jeho veľkodušnú osobnosť.
Dominikove kázne hlboko zasiahli děkanovu citlivú dušu. Pri jednej
príležitosti Dominikovi prezradil, že túži žiť ako chudobný kazateľ a
zachraňovať duše. Keď onedlho nato Reginald ochorel a Dominik ho
navštevoval, chorý raz svojho návštevníka prekvapil náhlou žiadosťou o
prijatie do rehole. Jordán Saský neskôr hovorí o zázračnom uzdravení,
ktoré potom nasledovalo. Panna Mária, Kráľovná nebies, prišla k
Reginaldovi vo viditeľnej podobe, keď ležal v silných horúčkach a
natrela ho hojivou masťou so slovami: „Mažem tvoje nohy svätým olejom,
aby boli pripravené zvestovať evanjelium pokoja“ Potom mu ukázala
rehoľné rúcho, podľa ktorého Dominik dal doplniť odev svojich bratov o
škapuliar.
Reginald po uzdravení musí navštíviť Svätú zem. Tento sľub si uložil
ešte pred vstupom do rehole. Až potom posilní konvent bratov v Bologni.
Dominik opúšťa Rím koncom roku 1218 a vydáva sa na ďalšiu apoštolskú
cestu cez Taliansko, Španielsko, Provensálsko a Francúzsko.
MADRID
Po trinásťročnej neprítomnosti sa Dominik
vracia do svojej vlasti. V Španielsku sa bratom nedarí a na všetky
strany sa obracajú o pomoc. Dominik káže v arcibiskupstve Toledo a
zakladá konvent v Madride. Rozptýlení bratia sa vracajú. Konvent
zosilnieva, vedľa nich sa už rodí aj konvent sestier II.,rádu. Modlitbou
budú podporovať svojich bratov.
Na Vianoce 1218 Dominik svojimi kázňami získava Segoviu. Poslucháči
nemôžu vojsť do preplneného kostola. Káže teda vonku na rozľahlej
rovine. Jeho láska k všetkým dušiam je tu podporovaná najľud- skejším
citom, ktorému ten druhý rozumie a prijíma ho, lebo ho dáva domov
a rodná reč.
Ako dlho sa zdržal v Španielsku, nieje nám známe. V máji 1219je však už v
južnom Francúzsku. Konvent v Toulouse víta svojho Otca s novými členmi.
Odtiaľ zakladá ďalšie kláštory v Lyone, Montpellier a Bayonne.
Koncom mája alebo začiatkom júna odchádza s bratom Bertrandom do
Paríža. Cestou stretávajú skupinu nemeckých pútnikov. Keď ich pútnici
počuli zbožne spievať modlitby a žalmy, pripojili sa k nim. V čase
odpočinku ich štedrí Nemci bohato hostili. Takto spoločne prešli štyri
dni cesty. Potom Dominik povedal Bertrandovi: „Brat Bertrand, mám
výčitky, že berieme od týchto pútnikov jedlo a pitie, ale sami nie sme
schopní lámať im duchovný chlieb. Poprosme Boha na kolenách, aby na nás
zoslal dar rozumieť na istý čas ich reči a hovoriť s nimi, a tak im môcť
hlásať nášho Pána Ježiša Krista." Keď sa pomodlili, mohli sa prihovoriť
pútnikom v ich rodnom jazyku. Ďalšie dni šli v spoločnom sprievode a
kázali im o Pánu Ježišovi. Tak došli do Orléansu. Tu sa ich cesty
rozchádzali. Pútnici odbočili na Chartres. Dominik s Bertrandom sa
odporúčali do ich modlitieb a pokračovali ďalej v ceste do Paríža. Na
druhý deň Dominik povedal Bertrandovi: „Bratku, prichádzame teraz do
Paríža. Keby sa tam bratia dozvedeli o zázraku, ktorý Boh s nami urobil,
pokladali by nás za svätých, a my sme len úbohí hriešnici. A čo ešte
potom, keby sa to dozvedeli ľudia v meste. Preto ti pod sľubom
poslušnosti prikazujem — nehovor o tom, čo sa stalo po ceste, nikomu
pred mojou smrťou." A tak bola celá udalosť utajená. Bertrand ju
vyrozprával až po smrti blaženého Dominika.
PARÍŽ
Z prvých zŕn, ktoré Dominik rozo- sial po celej
Európe, sedem ich pripadlo na Paríž. Začiatky boli veľmi tvrdé. Nikto
ich neprijal. Dostali povolenie bývať v útulku u sv. Jakuba pri bráne
mesta, ktorou prechádzali pútnici do Compostely. Kanonici katedrály im
nedovolili konať verejné bohoslužby a kázať vo vlastnej kaplnke, pretože
sa báli poklesu svojich príjmov.
Nebolo však možné zatieniť svetlo, ktoré vyžarovala táto malá skupinka
bratov, žijúca príkladne podľa evanjelia. Tí, čo študovali, získavali
pre nový rehoľný ideál kamarátov zo školy.
Keď prichádza Dominik, víta ho tridsaťčlenný konvent bratov, a to už
niekoľkí medzitým odišli do Orléansu založiť nový kláštor. Prvou a
najdôležitejšou
Dominikovou úlohou bolo zjednotiť všetkých bratov vo svojom duchu.
Využíva možnosť kázať na univerzite. Stretáva sa so študentmi a
profesormi. Jeden zo študentov počúva zvlášť pozorne. Je to Jordán
Saský.
Dominikov zjav a jeho slová boli pre Jordána prvým semenom povolania.
Bolo mu len treba dopriať času, aby vzklíčilo. Na Dominikovu radu
prijíma diakonské svätenie a neskôr na Popolcovú stredu v roku 1220
vstúpi spolu s priateľmi z internátu do rehole. To nieje karierizmus,
ale svedectvo ako sama rehoľa necháva rozvinúť prirodzené dary
rehoľníka, ktoré sám vložil do jej služieb. Po dvoch rokoch nastúpi po
Dominikovi ako hlava veľkej duchovnej rodiny Bratov Kazateľov.
Výboje pokračujú. Dominik posiela niekoľkých bratov kázať do Limognes a
Reims a pod vplyvom ich činnosti tu vznikajú nové konventy. Aj mestá
Metz a Poitiers počujú prorocký hlas Dominikových synov. Ďalší dvaja idú
posilniť konvent do Španielska.
Dominik v polovici júla 1219 opúšťa Paríž a ide opäť do Bologne. Na
horskej ceste v lombardských Alpách brat Ján, konvertita, omdlieval
hladom a nemohol pokračovať v ceste. Unavený si sadol na okraj cesty a
nevládal už vstať. Dominik, ktorý súcitil s človekom v každej potrebe,
odišiel na osamelé miesto a plný dôvery sa modlí ... Po chvíli sa vrátil
a vraví: „Vstaň bratku, choď k tomuto miestu a prines to, čo tam
nájdeš." Brat Ján sa zdvihol a išiel. Objavil tam čerstvý voňavý chlieb,
zabalený v bielom ručníku. Len čo trochu z neho zjedol, utíšil svoj
hlad a bol posilnený. Dominik mu prikázal: „Polož zbytok na miesto, kde
si ho našiel." Keď vykročili na cestu, Ján sa ho spýtal: „Otče, odkiaľ
bol ten bochník? Kto ho tam položil?" Dominik odpovedal pokorne
otázkou: „Synu môj, jedol si, koľko si potreboval?"
„Jedol."
„Ak si sa dosť najedol, ďakuj Bohu a na nič sa nepýtaj."
Pre začiatočníkov je Dominik tajomstvom,
ktoré sa im odhalí len jeho nasledovaním.
BOLOGNA
Počas Dominikovej neprítomnosti sa v Bologni
veľa zmenilo. Bratia sa presťahovali do nového kláštora pri kostole sv.
Mikuláša. Reginald sa vrátil zo Sv. zeme a do Bologne prišiel 21.
decembra 1218. „Ihneď sa začal venovať kázaniu. Jeho reč bola ako
blčiaci oheň a jeho slovo ako horiaca fakľa rozpalovalo srdcia všetkých
poslucháčov, takže sotva sa našiel niekto, kto by nepodľahol jeho žiare.
Celú Bolognu uviedol do pohybu. Všetci mysleli, že povstal nový Eliáš. V
týchto dňoch prijal veľa mladých Bolončanov do rehole." (Jordán Saský)
Slovom i životom sprítomňoval vznešený ideál Dominikovej rehole, ktorá
bola vo svojej podstate rehoľou prísnou. Raz sa ho spýtal jeden z jeho
priateľov, ktorý poznal dekanov predošlý svetský život, či k prijatému
tvrdému rehoľnému životu nepociťuje nejaký odpor. Reginald s úsmevom
sklonil hlavu: „Myslím, že som nezískal v tejto reholi nijaké zásluhy,
pretože vo všetkom som našiel veľkú radosť."
Keď Dominik prišiel koncom augusta 1219 do Bologne, čakal ho Reginald už
s početnou komunitou. Boli v nej aj traja profesori z univerzity a veľa
študentov. Aká radosť pre Dominika! Veď Taliansko potrebuje apoštolov.
Na severe zhubne pôsobia katari. Preto rýchlo posiela skupinu bratov
do Bergama. O niekoľko mesiacov neskôr majú tam už celý konvent. Iná
skupina prichádza do Florencie. V novembri môžu aj oni založiť konvent.
To nieje ale všetko. Skupinky bratov jedna za druhou odchádzajú do
Brescie, Verony, Milána.
Dominik ich posiela do celého Talianska, aby kázali a zakladali
kláštory. Takým bol aj brat Bonvisus, ešte novic. Keďže si pre svoju
neskúsenosť nebol istý svojimi schopnosťami, Dominik ho povzbudzoval:
„Choď s dôverou! Lebo Pán bude s tebou a vloží ti do úst slová, ktoré
máš kázať.“
Poslúchol. Išiel do Piacenzy a tam svojím kázaním získal pre reholu troch mladíkov.
V Bologni tento apoštolský ideál veľmi zaujme aj mnohé ženy. Medzi nimi
vyniká Diana, dcéra bohatej a mocnej rodiny z Andalo. Bola presýtená
márnivým životom, ktorý musela viesť vo svojej rodine. Keď spoznala
Dominika, „z celej duše si ho zamilovala a hovorila s ním o svojej
spáse. Krátko nato zložila rehoľné sľuby v prítomnosti magistra
Reginalda, ďalších bratov a niekoľkých žien." (Kron. kláštora sv.
Agnesy)
Sestry však kláštor v Bologni nemajú. Zato bratia svoj rozširujú, lebo
pre narastajúci počet rehoľníkov už nevyhovuje. Dominik sa radí o tejto
veci s bratmi. Podľa svojho zvyku, celkom sa oddal modlitbe. Nasledujúci
deň po liturgii sa posadil do kapitulnej siene medzi svojich bratov a
prehovoril: „Bratia, musíme v každom prípade vybudovať dom pre sestry,
aj keby sme mali zastaviť práce na našom kláštore." Potom poveril
štyroch členov konventu, aby sa tejto úlohe venovali.
Diana má ešte jednu prekážku - vlastných rodičov. Nechceli si ani
predstaviť, žeby sa ich dcéra zriekla svojho vysokého spoločenského
postavenia a žila ako pokorná rehoľníčka. Napriek tomu Diana trvala na
dodržaní svojich sľubov žiť v chudobe a čistote a v príhodnej chvíli
vstúpiť do kláštora.
* * *
V tom čase najdôležitejším rozhodnutím pre Dominika bolo vyslanie brata
Reginalda clo Paríža. Paríž sa má stať veľkým univerzitným centrom
rehole. Tam budú prichádzať a formovať sa študenti z celého sveta. A
odtiaľ sa potom vrátia, aby zakladali konventy doktorov a kazateľov,
dôkladne vzdelaných v teológii. V parížskom konvente sv. Jakuba zatiaľ
chýba osobnosť. Má sa ňou stať Reginald. Odchádza. Ale hviezda, ktorá
tak mocne zažiarila, ihneď zhasla. Niekoľko týždňov po príchode do
Paríža Reginald umiera.
S blahoslaveným Reginaldom sa spája obliečka brata Jordána a jeho
priateľov, ktorých prijal do rehole na Popolcovú stredu v roku 1220.
Jordán Saský si na to spomína takto: „Henrich a ja sme bývali spolu.
Spájalo nás vrúcne, silné priateľstvo. Brat Reginald prišiel do Paríža a
začal kázať. Božia milosť prichádzala ku mne jeho ústami a ja som sa
rozhodol vstúpiť do rehole. Keď sa tento úmysel upevnil v mojom srdci,
snažil som sa s veľkou horlivosťou strhnúť so sebou aj priateľa svojej
duše. On odporoval, ale ja som ho priviedol k Reginaldovi v presvedčení,
že jeho dary a cnosti mu budú účinným príkladom. Keď sa vrátil, rozum
mu vravel ísť, ale jeho vôľa sa ešte vzpierala.
Nasledujúci večer sa šiel modliť do Notre Dame. Ostal v chráme celú noc
a vzýval Matku Božiu, aby naklonila jeho vôľu pre rehoľné povolanie.
Nad ránom, vo chvíli, keď už odchádzal skľúčený nerozhodnosťou v boji
sám so sebou, odrazu pocítil v duši úľavu. Vyhŕkli mu slzy a v záplave
nadšenia hneď vyhľadal majstra Reginalda. Pevne rozhodnutý ho požiadal o
vstup do rehole.
Začiatok nášho noviciátu sme odložili na nastávajúce pôstne obdobie. To
nám umožnilo získať ešte jedného z našich druhov, brata Leona. Keď
prišla Popolcová streda, rozhodli sme sa splniť, čo sme Pánovi sľúbili, a
to bez vedomia našich kamarátov z internátu.
„Kam idete, pán Henrich?" spýtal sa ho jeden z nich.
„Idem do Betánie." On to však nepochopil, až neskôr si uvedomil, že Betánia znamená dom poslušnosti.
Všetci traja sme sa ocitli pri kaplnke sv. Jakuba vo chvíli, keď bratia
spievali starobylú pieseň: Immulemur habitu (Vymeňme svoj šat).
„Vstúpili sme nečakane, no veľmi príhodné. Hneď na mieste sme zvliekli
zo seba starého človeka a obliekli nového. Tak sme uskutočnili to, čo sa
práve spievalo."
* * *
Zatiaľ patriarcha Dominik pokračoval vo svojom pláne rozšírenia rehole
po univerzitných mestách. Počas zimy 1219—20 zriadil konvent pri kostole
sv. Sixta v Ríme. Hneď vedľa pripravuje kláštor pre sestry. Pápež
Honorius III. poveruje Dominika reformou šiestich rímskych ženských
kláštorov. Dominik začal pripravovať sestry na reformu a venoval sa
naďalej kázaniu. Medzitým posiela bratov do Montpellie- ru, tretieho
univerzitného kresťanského strediska.
17. 2. 1220 Honorius III. udelil Dominikovi plnú moc vo veci
kanonického práva svätení pre bratov vstupujúcich do rehole. Dominik tu
po prvýkrát dostáva titul „prior Kazateľskej rehole". Pápež schvaľuje
novú formu zriadenia, ktorá sa podstatne líši od mníšskych a
kanonických reholí. Mnísi a kanonici tvorili federáciu samostatných
kláštorov, kde opát hlavného kláštora je len prvým medzi seberovnými
opátmi. Žiadny z nich nemal takú moc ako Dominik. Svojou právomocou môže
vydať novú ústavu a zákony pre celú reholu.
Dominik zavádza do rehole prvky skutočnej demokracie.5 Predstavený
kláštora bude ustanovený tajnými voľbami podľa počtu hlasov všetkých
členov kláštora, ktorí majú hlasovacie právo. Táto rovnoprávnosť bratov
je zachovaná v celej hierarchickej štruktúre rehole. Niekoľko
kláštorov na určitom území tvorí provinciu a na jej čele stojí
provinciál, zvolený provinčnou kapitulou.
5 Kto pozorne skúma dejiny stredoveku, zistí pozoruhodnú skutočnosť.
V prostredí kresťanského stredoveku sa v duchu katolicizmu
rodí dnešné medzinárodné právo, sloboda prejavu, demokracia..., kladú sa
základy modernej európskej civilizácie a kultúry. Tieto korene sú
najlepšie chránené múrmi kláštorov, lebo aj keď národy Európy sú
niekoľko storočí kresťanské, prebleskuje v nich ešte prastarý duch
zanechaného pohanstva
Tvoria ju reprezentanti jednotlivých kláštorov. Každá provincia potom
vyšle svojich delegátov na generálnu kapitulu, ktorá rozhoduje vo
veciach celej rehole.
Jej hlavou je magister rehole. Nateraz je ním jej zakladateľ, patriarcha, otec Dominik.
O niekoľko týždňov prvá generálna kapitula potvrdí, že to bude
rehoľa demokratická, pružná, moderná …
PRVÁ GENERÁLNA KAPITULA V ROKU 1220
Dominik zvolal začiatkom roku 1220 prvú
generálnu kapitulu do Bologne, aby ukončil obdobie skúšok a predložil
konečné stanovy rehole.
Do mesta prichádza krátko pred Turícami, na ktoré pripadne prvé
zhromaždenie kapituly. V konvente je ako v úli. Z Paríža prišli štyria
bratia a medzi nimi aj Jordán. V reholi je len necelé dva mesiace! Ďalej
sú tu legáti reprezentujúci pätnásť konventov z Provensálska,
Škandinávie, Uhorska, Španielska, Talianska. Prítomní sú všetci starší.
Mladí hľadia na nich s úctou, veď stelesňujú živé počiatky rodiacej sa rehole.
Turíčna nedeľa bola venovaná modlitbe a v pondelok sa začína rokovanie.
Za všeobecného prekvapenia je prerušené, pretože Dominik sa dvíha a
vraví: „Zaslúžim si byť zosadený, pretože som neužitočný." K takému
rozhodnutiu ho viedla aj krajná vyčerpanosť. Už nemôže plne vykonávať
službu. Je to chvíľa, ktorá pripomína tú nepochopiteľnú pokoru, keď pred
vstupom do niektorého mesta prosil Boha, aby ho netrestal pre jeho
hriechy.
Odpoveďou bol všeobecný protest. Zostal teda na svojom mieste až do
konca. Aj tak počas kapituly odovzdal svoju právomoc zhromaždeniu,
ktoré má byť autoritou nad všetkými bratmi, i nad ním. V zákonodarných
veciach konal vždy podľa zásady: „Čo sa týka všetkých, musí byť
prerokované a schválené všetkými."
Za predsedania sv. Dominika boli vypracované smernice o generálnej
kapitule, o vedení konventov, o štúdiu a o kázaní. Do stanov bola
prijatá požiadavka radikálnej chudoby, čo znamenalo, že bol zakázaný
akýkoľvek majetok, ktorý prinášal zisk. Chudoba mala byť viditeľná aj na
kláštorných budovách, pretože ináč by zaťažovali konvent výdavkami a
mohli by budiť aj pohoršenie.
Mimoriadna pozornosť sa venovala štúdiu a vzdelávaniu bratov. V
niektorých konventoch sa pripravovala teologická škola a vyučovanie sa
ponúklo aj miestnemu kléru.
Dominik vypracoval spolu so svojimi bratmi veľkú knihu zákonov. Do
týchto smerníc nechal vpísať to, čo sám kedysi prežil. Ako múdry
zákonodarca a vynikajúci organizátor navrhol spoluprácu na formovaní
zákonov aj duchovným bratom, profesorom práva a literatúry, ktorí
pôsobili na univerzitách. Stanovy schválené Dominikom získali veľkú úctu
a ohlas. Evanjelický cirkevný historik A. Hauck označuje knihu zákonov
ako „najdokonalejšiu vec, čo stredovek, so zreteľom na tvorenie
zákonov, priniesol mníšskej korporácii". S rehoľou Bratov Kazateľov
nastáva pre ostatné náboženské rehole demokratický vek.
NA CESTÁCH PO SEVERNOM TALIANSKU
Rehoľa je upevnená a Dominik je predovšetkým
kazateľom. Po ukončení generálnej kapituly sa Dominik vydal na
kazateľskú cestu do Lombardie. V severnom Taliansku, podobne ako
niekoľko rokov predtým vo Francúzsku Inocent III., uviedol misie do
života tiež Honorius III. Aj v tomto kraji sa rozširovali katari a
waldenskí, pretože významné a nezávislé mestá otvorili svoje brány
rozličným náboženským hnutiam. náboženským hnutiam. Obchodom a remeslami
mestá zbohatli. Rozšírila sa úžera. Mestá viedli vojny proti šľachte
alebo medzi sebou.
Od posledných májových dní až do konca roka 1220 a zasa v lete 1221
Dominik káže v Lombardii po Mark Treviso a Benátky. Svojím slovom a
príkladom vydával svedectvo chudoby a lásky a staval ich proti úžere,
nespravodlivosti, nenávisti. Dominik bol misionárom. Zvestoval pravdy
viery, napomínal ľudí k obráteniu a viedol ich k zmiereniu s Bohom a s
blížnymi.
Brat Pavol z Benátok, ktorý sprevádzal Dominika v rokoch 1220 a 1221,
vypovedal pri procese svätorečenia: „Keď mal opustiť mestá a dediny,
vyzul si topánky a išiel ďalej bosý. To som videl často, keď som s ním
bol na ceste . . . blažený brat Dominik žobral od domu k domu a dostával
chlieb ako nejaký chudobný. Raz takto prosil aj v Dugliolo a jeden muž
mu dal celý bochník. Otec si kľakol a prijal ho s veľkou pokorou a
úctou."
Otec Dominik nezabúda na nové, vzmáhajúce sa konventy. Postupne ich
navštevuje a povzbudzuje. Iba v Miláne sa zdržal dlhšie, lebo v jednom
mesiaci sa mu trikrát vrátila jeho žalúdočná choroba. Po zotavení znova
neúnavne pokračoval v kazateľskej činnosti.
V Dominikovom srdci vládli až prekvapujúce a doslova neuveriteľne mocné
túžby po spáse všetkých ľudí. Jeho súčasník Guilleme Peyre svedčí:
„Svoj kazateľský úrad plnil s takým zápalom, že vo dne v noci, v
chrámoch, domoch, na poliach a na cestách, všade hlásal božie slovo
všetkými prostriedkami, ktoré mu boli dostupné. Nedal pokoj hereti- kom,
presvedčoval ich slovom, ale ešte viacej príkladom svojho života."
Na cestách i v domoch hostiteľov, medzi vznešenými princami a prelátmi
našiel vždy slová, ktoré mohli priviesť poslucháčov k láske k Bohu. Bez
rozdielu prijímal všetkých ľudí vo svojom dobrotivom srdci.
Celý svet ho miloval, pretože i on miloval celý svet. Jeho nesmierna láskavosť mu na prvý pohľad získavala náklonnosť všetkých.
V decembri 1220 Dominik odchádza do Ríma. Musí dokončiť reformu
rímskych ženských kláštorov, ktorým chýbala disciplína a rehoľný duch.
Ku koncu sa chýlila aj stavba kláštora pri kostole sv. Sixta.
Počas pobytu v Ríme sa stretával s chudobnými, trpiacimi,
vykořisťovanými, zvedenými a ponižovanými ženami. Napriek ich túžbe po
náboženskom živote, nikto sa im nevenoval. Dominik často navštevoval
rekluzy. Boli to ženy, dobrovoľne uväznené pre Krista. Robili pokánie a
vyprosovali božie požehnanie pre mesto tak, že sa nechali zamurovať pri
nejakom kostole alebo mestských hradbách. Jedna rekluza, Lucia, bývala
za kostolom sv. Anastáza. Na ruke mala veľkú ranu, ktorá sa jej
nehojila. Jatrila sa až do kosti, takže ju bolo vidieť. Keď blažený
Dominik šiel do kostola sv. Sixta, často sa pri nej zastavil.
Jedného dňa k nej prišiel s bratom Bartolomejom a ďalšími. Požiadal ju,
aby ruku ukázala. Znamením kríža ju požehnal a odišiel. Hneď nato sa
rana zacelila a sestra Lucia bola úplne zdravá.
Vdova menom Tutadonna de Buvalischi mala chorého syna. K blaženému
Dominikovi prechovávala veľkú úctu. Raz, keď Dominik kázal v kostole sv.
Marka, išla si aj táto vdova vypočuť božie slovo z úst svätého muža.
Chorého syna nechala doma. Keď sa vrátila, našla ho mŕtveho. Zhrozila
sa, ale svoj smútok ovládla mlčky a s dôverou v Boha. Vzala mŕtveho do
náručia a išla za Dominikom do kostola sv. Sixta. Položila nebohého k
jeho nohám, pokľakla pred ním a so slzami v očiach začala úpenlivo
prosiť, aby jej syna oživil. Dominikmal s vdovou súcit. Trochu sa
vzdialil a modlil sa. Po modlitbe sa vrátil,
urobil nad mŕtvym chlapcom znamenie kríža a chytil ho za ruku. Chlapcovi
sa vrátil život a postavil sa na nohy. Neporušeného a zdravého
odovzdal ho matke s prísnym napomenutím, aby o tom nikomu nehovorila.
Naradovaná žena odišla so svojím synom domov. Celú udalosť vyrozprávala
známym, takže sa o tom zanedlho dozvedel aj pápež. Zaumienil si tento
zázrak zaznamenať a zverejniť, ale Dominik to vo svojej pokore odmietol.
Keby tak urobil, rozhodol sa Dominik odísť k Saracénom a nikdy sa už
nezdržiavať v Ríme a jeho okolí. Toto pápež nechcel, a preto zázrak
nezverejnil.
Na prvú pôstnu nedeľu, 28. februára 1221, otec Dominik priviedol mníšky
do nového kláštora. Tu zložili rehoľné sľuby do jeho rúk. Ako prvá
pristúpila sestra Cecília, ktorá mala vtedy len 17 rokov. Tento kláštor
sa stal vzorom pre reformu ostatných kláštorov. Zodpovedal Dominikovmu
duchu, ktorý vnútorne spájal apoštolát kazateľstva bratov s apoštolátom
modlitby a obetí sestier.
V tých časoch veľké rehole vylučovali kláštory sestier zo svojho
spoločenstva a vzdávali sa starostlivosti o ne. Preto k apoštolskému
programu Dominika patrila aj starostlivosť o ženy. Nasledoval v tom
vzor Krista a apoštolov (Lk 8, 1-3; 23, 49-55).
Boh dal Dominikovi zvláštny dar a schopnosť viesť duše rehoľníčok.
Tam, kde sa len trochu zdržal - vo Fanjeaux, Toulouse, Madride, Ríme,
Bologni a na prvom mieste v Prouille - všade zanechal skupinu sestier
vedľa bratov. Zložil im stanovy a zaviedol prísnu klauzúru.6 Tak
zakladal domy modlitby a posvätenia, prežiarené duchovným svetlom
širokej kazateľskej rodiny.
Dominik je skutočným otcom. V Ríme ostáva ešte niekoľko týždňov. Venuje
sa predovšetkým svojim bratom a sestrám. Je neúnavný. Káže ľudu,
spovedá, vychováva novicov, denne zostupuje z Aventinu a koná dlhú cestu
k sestrám. Táto vyčerpávajúca apoštolská práca ho nevzdaluje od
modlitby, ale skôr k nej vedie, lebo ona zase živí apoštolát. Svedkovia
od sv. Sabiny vyhlasujú, že väčšinu nocí zotrváva v modlitbách,
ponorený do hlbokej kontemplácie a vo vrúcnych adoráciách pred
sviatostným Spasiteľom. Márne dnes hľadáme jeho celu, aby sme do nej
vstúpili s pietnou úctou. Jednoducho nejestvuje, lebo ju nikdy nemal…
6 Oddelená časť kláštora, do ktorej nemajú prístup svetské osoby.
DRUHÁ GENERÁLNA KAPITULA V ROKU 1221
Na prvej generálnej kapitule sa rozhodlo, že
generálna kapitula sa bude konať každý rok. Rok prešiel a opäť na Turice
1221 sa v bolonskom kláštore zhromaždilo asi 50 bratov už z 25
konventov.
Kapitula v roku 1220 vypracovala Stanovy rehole. V roku 1221 má za cieľ
upevniť konventy rozšírené po celom kresťanskom svete. Prvoradou úlohou
bolo rozdelenie rehole na provincie a ustanoviť provinciálov.
Provinciál má vo svojej provincii tú istú moc ako magister rehole.
Jediný pohľad na mapu nám ukáže veľkú expanziu rehole. Existuje
provincia Provensálska s Prouille, Toulouse, Lyonom, Montpellierom.
Koncom roku pribudne Bayonne a Le Puy, ktoré sa už rodia.
Ďalej provincia Lombardská s Bolognou, Bergamom, Milánom, Veronou,
Piacenzou, Bresciou. Koncom roku 1221 sa započíta i Faenza a Parma.
Provincia Španielska so Segoviou, Palenciou, Barcelonou, s bratmi pôsobiacimi v Zamore, Madride, Santareme.
Provincia Francúzska s Parížom, Reims, Limognes, Poitiers, s bratmi v Orleáns a v Metz.
Provincia Rímska s Rímom, Florenciou, Sienou.
Bratia odišli založiť druhý konvent do Uhorska, iní do Grécka, Nemecka.
Tam šiel aj Jordánov drahý priateľ Henrich, aby založil konvent v
Kolíne nad Rýnom. Do Poľska a Čiech putujú sv. Hyacint a bl. Česlav.
Habit prijali priamo od patriarchu Dominika. Neskôr sa sv. Hyacint stane
apoštolom východnej Európy.
Brat Dominik už môže zomrieť - žobrák, ktorý na kolenách prijíma
darovaný chlieb, muž kontemplácie, ktorý prebdie noci v modlitbách,
pútnik pešo dobývajúci svojich 50 km denne, nežný Otec, ktorý teší
svojich novicov a dojíma až k slzám, — získal za necelé štyri roky
stovky apoštolov rôzneho veku. Študentov, profesorov, kňazov, z radov
chudobných i bohatých. Vybavil ich zákonodarstvom, ktoré odráža
„majstrovské dielo ľudského myslenia." (L. Moulin) Oni ukazujú na
Dominikov zmysel pre praktický život, na jeho rozhľadenosť. V čase
dejinných premien rehoľa nikdy nezažije rozštiepenie ako iné rehole.
„Kazateľská rehoľa sa javí ako veľká, v priestore a čase uskutočnená láska Dominikova, ako jeho viditeľná modlitba." (Bernanos)
Dominik je slabý a vyčerpaný, ale jeho rehoľa je pevná a vydrží!
* * *
Keď sa 7. júna 1221 skončila druhá generálna kapitula, Dominik bol už
ťažko chorý. No odpočinok si nedoprial. Staral sa predovšetkým o Dianu a
o zriadenie kláštora mníšok.
Diana žila v dome svojho otca, ktorý ju nechcel pustiť do kláštora. 22.
júla 1221 predsa však navštívila so svojimi priateľkami kláštor v
Rozano. Nečakane požiadala o rehoľný odev, ktorý aj dostala. Keď sa to
rodina dozvedela, vtrhli do kláštora a násilím ju odtiaľ vyviedli tak,
že jej zlomili rebro. Teraz ležala chorá a prísne strážená v rodičovskom
dome. Dominik ju smel navštíviť iba v sprievode legáta povereného
kardinálom Hugolínom. Stretnutie sa uskutočnilo 28. júla 1221.
Dominikovi vtedy ostávalo len deväť dní života.
Blahoslavená Diana bola vytrvalá. Na sviatok Všetkých svätých znovu
ujde do kláštora a rodičia sa nakoniec zmieria s jej rozhodnutím. Ujme
sa jej Jordán Saský a vybuduje pre ňu kláštor sv. Agnesy, kde sa
presťahujú aj štyri sestry z kláštora sv. Sixta. Medzi nimi bude tiež
mladučká Cecília.
POD NOHAMI SVOJICH BRATOV
Začiatkom augusta Dominik sa už nemohol držať
vzpriamene. Pretože nemal ani vlastnú celu, uložil sa v rohu dormitára.
„Nechcel ležať na posteli, ale na vrecovine." (brat Ventura) Črty jeho
tváre sú jasné, mierne a radostné.
Už je blízko ona „pokorná smrť, ktorú v ňom Boh pripravuje, a ktorá už
vo všetkej tichosti žiari v jeho srdci ako večná lampička vo svätyni,
skôr než sa priblíži večné ráno." (Bernanos)
Modlí sa bez ustania.
Prosí, aby mu čítali nejakú knihu.
Volá novicov a teší ich múdrymi slovami veľmi prívetivo a nežne.
Povetrie v okolí kostola sv. Mikuláša v Bologni je nezdravé. Bratia ho
vyniesli do benediktínskeho priorátu na pahorok Monte Mario. Tu je
vzduch čerstvejší a zdravší. Dúfali, že choroba pominie, ale očakávané
zlepšenie neprichádzalo.
Dominik cíti blízku smrť. Privoláva priora a bratov, aby pristúpili k nemu. Napomínal ich, aby
milovali reholu,
prejavovali lásku jeden k druhému, boli pokorní a zotrvali v chudobe.
„Milosrdenstvo Božie zachovalo moje telo neporušené, ale predsa som sa
nemohol uchrániť tej nedokonalosti, že som nachádzal väčšie uspokojenie v
rozhovoroch s mladými ženami, ako so starými." (bl. Jordán)
To bolo jeho verejné vyznanie.
Udelili mu sviatosť pomazania chorých.
Benediktíni dali najavo, že ak Dominik zomrie na tomto mieste, musí byť
pochovaný tu. Keď sa to dozvedel Dominik, zvolal: ,Bože, zachráň, aby
som bol pochovaný niekde inde než pod nohami svojich bratov. Vyneste ma
von, aby som zomrel na ceste a mohli ste ma pochovať v našom kostole."
Bratia ho vzali a niesli naspäť do Bologne plní strachu, aby im cestou
nezomrel. Uložili ho do cely brata Monetu z Cremony. Zomierajúci
utešoval plačúcich bratov slovami: „Po smrti vám budem užitočnejší.
Budem vám tak môcť pomáhať účinnejšie ako počas svojho života." Brat
Ventura mu povedal: „Otče, vieš, akých opustených a smu-
tných nás nechávaš. Mysli na nás a pros Pána za nás!" Pred zhromaždenými bratmi zdvihol svätec ruky k nebu so slovami:
„Svätý Otče, ty vieš, že som vytrval s radosťou v Tvojej vôli. Tých,
ktorých si mi dal, som ochraňoval a opatroval. Zverujem Ti ich, zachovaj
ich a chráň!"
O niečo neskôr dal znamenie, aby sa modlili za odporúčanie duše: „Začnite."
Pri slovách „Príďte na pomoc, vy svätí boží, vyjdite naproti Pánovi
anjeli, vezmite jeho dušu a doneste pred tvár Najvyššieho," zomrel.
Stalo sa to neskoro popoludní 6. augusta 1221.
PRESLADKÝ OTEC,
tak ho nazývali po jeho smrti, keď o ňom
hovorili. „Majster Dominik bol človek pokorný, jemný, trpezlivý,
skromný, zrelý v činoch i slovách, vedel potešiť všetkých, zvlášť
svojich bratov.
Bol dobrotivý, vľúdny, milosrdný, bdelý. Nikdy, ani po tej
najúnavnejšej ceste, som u neho nespozoroval prejavy hnevu,
vzrušenia, skleslosti či náznak nejakej náruživosti.
Keď musel niekoho z previnilých bratov pre čokoľvek potrestať, veľmi sa
zarmútil a mal s ním súcit. Napriek tomu ich trestal podľa pravidiel.
Ak sa niekto z bratov dopustil chyby, Dominik mlčal, akoby nič nevidel.
Až po chvíli k nemu pristúpil s pokojnou tvárou a mierne mu povedal:
„Brat môj, zle si konal, uznaj to!" Takáto reč, plná dobroty, ho vždy
priviedla k priznaniu viny a k pokániu. K previnilcom hovoril s takou
pokorou, že všetci odchádzali povzbudení.
Nikdy som nepočul z jeho úst nejaké urážajúce slová, odsudzovanie, lichôtku ani zlé, očerňujúce slovo." (Jordán Saský)
* * *
Sestra Cecília nám zanechala vzácny portrét sv. Dominika, keď ho opísala
týmito slovami: „Blažený Dominik bol strednej postavy, drobného tela.
Mal ušľachtilú, jemne prekrvenú tvár, plavé vlasy a bradu. Veniec vlasov
nebol nikde preriedený, iba kde-tu posiaty šedinami. Z jeho čela a
krásnych očí vyžaroval zvláštny jas, ktorý vzbudzoval u každého úctu a
náklonnosť. Upútal tiež pekne formovanými rukami a plným zvučným hlasom.
Vždy bol veselý a usmieval sa. Smútok ho premohol len vtedy, keď ho
naplnil súcit s blížnym a jeho bôľom."
U svätého Dominika môžeme sledovať obdivuhodný Boží život, ktorý ako
plameň horel v jeho srdci a zasiahol svoje okolie. Pravdy, po toľké roky
nahromadené v tichosti samoty, vylievali sa z neho s vrúcnou láskou a
pohli i svedomím najzatvrdilejších. Tento jediný muž vedel v krátkom
čase dať kresťanstvu nový duchovný vzlet. Doboví kronikári hovoria, že
ohromil celý svet. V severnom Taliansku počas niekoľkých mesiacov
obrátil stotisíc bludárov. Taká veľká Božia sila vychádzala z tohto
muža.
Boh Otec vyjavil sv. Kataríne Sienskej o sv. Dominikovi toto: „Jeho
úlohou bolo stelesňovať Slovo môjho jediného Syna. Svetu sa predstavil
hlavne ako apoštol, lebo veľmi mocná bola pravda a zápal, s akým
rozsieval moje slovo, zaháňal tmy a šíril svetlo . . . Ako môj prvý Syn
hlásal svetu náuku a vydával najvyššie svedectvo o pravde ... tak aj môj
adoptívny syn hlásal evanjelium bludárom, rozkolníkom a celému
veriacemu svetu.
Môj prvý Syn rozoslal apoštolov, aby všetkým hlásali evanjelium, môj
adoptívny syn posiela a ustavične bude posielať k národom svojich
bratov, vyzbro-
jených sľubom poslušnosti a rehoľnými predpismi, ktoré sám zostavil.
Preto som mu udelil zvláštnu milosť, že on i jeho bratia budú vždy verne
hlásať moju náuku,
a nikdy sa od nej neodchýlia. . . . Preto ho prirovnávam k svojmu Synovi.“
Taký je Otec, prvý v rode Kazateľov.
Žiadna cnosť nechýbala jeho nežnej a súčasne mohutnej osobnosti. Liturgia našla na to tie najvýstižnejšie slová. Dominik je:
Svetlo cirkvi
Učiteľ pravdy
Kazateľ milosti.
VŠEOBECNÝ DOMINIKÁNSKY APOŠTOLÁT
Poslanie rehole ani s odstupom mnohých stáročí
nestratilo svoju aktuálnosť a inšpiračnú silu. V oceáne toľkých
vierovyznaní, ktoré zaplavili modernú civilizáciu, stráca sa božia
pravda v ľudských slovách, podrobená, uväznená . . . Bratia kazatelia
vždy a všade šíria kráľovstvo pravdy. Honorius III. ich nazýva
bojovníkmi viery. Ich miesto je tam, kde je ohrozená pravá náuka, kde
sú potrební misionári, ktorí by jej pravosť dokazovali slovom,
skutkami, ba aj krvou.
Keď sa sv. Dominik modlieval, nikdy nehovoril: „Dovoľ, Pane, aby som ti
dal duše tohto národa," ale prosil: „Dovoľ, aby som ti dal duše celého
sveta." A preto keď nepochodil v Lanquedoku, tento pravý hrdina sa
rozhodol podrobiť si celú zem. Prišiel zachraňovať a uvidel, že rana,
ktorú mal hojiť, nebola ranou jedného kraja, ale mala rozmery sveta čo
do šírky i hĺbky. (P. MacNabb)
Keď si chceme urobiť správnu predstavu o dominikánskom apoštoláte,
musíme vychádzať zo slov sv. Pavla o všeobecnom apoštoláte: „Dary sú
rozličné, ale duch je ten istý."
V reholi každý pracuje na oslavu Boha podľa daru, ktorý prijal. Rehoľa
má kazateľov, misionárov, teológov, duchovných vodcov, profesorov,
spisovateľov. Ale všetkých vedie to isté nadšenie, ten istý duch spája
rozličnú činnosť, dáva apoštolátu veľmi pestrú jednotu, ktorá ho robí
presvedčivým a silným. Verne prechováva udelené charizmy Ducha Svätého
prijaté pokorným Dominikom.
Tieto živé svedectvá apoštolátu poukazujú na vernosť pravdám Božieho
zjavenia. Brat kazateľ nie je len obhajcom pravdy, ale sa s ňou aj
stotožňuje. Je živým svedectvom pravdy a spravodlivosti.
Preto základným heslom rehole je
VERITAS - PRAVDA.
Rehoľa si ju hneď od začiatku osvojila a cez stáročia zachovávala ako
svoj prvý šľachtický znak. Keď pápež Klement IV. chcel v roku 1266 určiť
jej poslanie, vyhlásil, že je to „Rehoľa strážiaca pravdu".
Z toho nevyhnutne vyplýva, že dominikánsky duch sa nemôže zmieriť s
bludom. Nič sa mu tak neprieči ako falošná tolerantnosť, ako pokrytecký
tzv. vedecký liberalizmus, ktorý všetkým ideám dáva rovnakú cenu a tie
isté práva. Blud nemá nijaké právo, musí zmiznúť!
Citlivé vedecké hodnotenie skutočnosti dominikánskemu poslaniu nielenže
neškodí, aleje preň príznačné. Veď čo najprv potrebujú moderné duše,
tápajúce v bludisku náuk a systémov, ak nie pravú vedu a čistú lásku jej
kazateľov!
Rehoľa si dodnes zachovala zvláštny pôvab neodolateľne prenikajúci
ľudskými dušami. „Napriek prísnej čistote vábi všetkých ľudí svojou
príťažlivou rozmanitosťou." (H. Clérissac)
Rehoľa vo svojom univerzálnom apoštolskom poslaní „nadobúda tvar
nádherného portálu, ktorý uvádza pútnikov do kráľovstva teológie,
otvára pohľad na nekonečný horizont stúpajúceho svetla, ktoré uchvacuje
dušu hladnú po krásach nebies." (H. Clérissac)
POSLANIE DOMINIKÁNOV DNES
Čo chcú dominikáni dnes? Po prečítaní tejto knižočky si mnohí vedia dať na túto otázku jasnú odpoveď. Byť druhým Dominikom!
Platí to bez pochýb aj o dominikánoch na Slovensku, ktorí napriek
násilnostiam uplynulých štyridsiatich rokov neumíkli natrvalo. Ba čo
viac, príznačne sa stotožnili s Dominikovou dlhou, tichou prípravou v
kláštore v Osme.
Nás mladých nedelia od neho len storočia, ale tiež dve chýbajúce
generácie, ktoré prerušili tradíciu slobodného odovzdávania dedičstva
sv. Dominika z pokolenia na pokolenie. S vďakou spomíname na tých otcov,
ktorí napriek komunistickému útlaku vedeli uchovať tieto ideály a nám,
túžiacim po čistej pravde a láske, ich aj odovzdať.
Aj v tom akoby sa opakovali dejiny rehole. Na začiatku boli jeden -
dvaja otcovia, P. Akvinas Gabura a P. Gregor Hajdu. Dnes kláštor v
Košiciach aj v Bratislave prekypuje činorodým životom mladých
dominikánov, synov sv. Dominika.
Otcovstvo zakladateľa pokračuje. Jeho idea, odovzdávaná tradíciou, sa
vekmi stále obohacuje a ďalej rastie. Musí sa však omladzovať návratom k
prvotnej charizme.
Ani v totalite, ani v demokracii sa však nedá budovať na planom
idealizme a osobných ilúziách, ale len na duchu, ktorý oživuje, na
ideáli, ktorý žije a dáva žiť...
Obdobne pre nás platia slová sv. Pavla: „V Kristovi Ježišovi ja som vás
splodil skrze evanjelium." (Kor. 4, 15) Charakteristické pre milosť,
ktorú Dominik dostal, je to, že sa prejavila v celej reholi. „To je
apoštolská plodnosť jeho smrti," vraví brat Štefan, ktorý osobne poznal
sv. Dominika. „Jednorodený Syn hlásal svetu SLOVO, Dominik, adoptívny
syn, hlásal pravdu . . . nielen sám, ale i cez iných, a to nielen počas
svojho života, ale i vo svojich nástupcoch,ktorí doteraz naďalej kážu."
(Videnia sv. Kataríny Sienskej)
Preto my, mladí dominikáni na Slovensku, nemáme iné želanie ako mať
túžbu sv. Dominika po spáse duší, ktorá nosí v sebe veľkú
univerzálnosť. Stal sa všetkým pre všetkých — pre mladých i starých,
mužov i ženy, neveriacich, kresťanov i heretikov, pre ľudí z
najbližšieho okolia i ľudí cudzích, s ktorými sa stretával na svojich
cestách. Usiloval sa osloviť všetky stavy. Študenta, ktorého navštevoval
v jeho izbietke, i umierajúceho úžerníka. Dieťa, ktoré nieslo nite ku
tkáčovi — katarovi i zámožných Segovčanov, ktorí ho počúvali nezosadajúc
z koňa. Kardinála Hugolína i biednu starú pustovníčku pri bráne
Saint-Croix. Neustával vo zvestovaní Krista, k Nemu viedol všetkých.
Snažil sa o to, aby Kristus rástol v každom podľa jeho miery.
Sv. Dominik nezostavil a nezanechal žiadnu písomnú správu či knižné
dielo. Všetky známe udalosti z jeho života, jeho náuka, nádej, ktorou
podnecoval, keď hlásal Slovo múdrosti, dotkli sa najprv ľudských sŕdc.
Sv. Tomáš Akvinský vo svojej Teologickej Summe odpovedá na otázku, prečo
Kristus nepísal, takto: „Čím viac je nejaká náuka vznešená, tým
vznešenejší musí byť spôsob jej predkladania." Ježiš — najväčší z
učiteľov — chcel svoje učenie poslucháčom vyryť do sŕdc.
Čo je Evanjelium, ak nie verná ozvena Kristových slov?
Zasiahne Slovo Božie i srdcia dnešných ľudí? To chceme! S pokorou
vziať do úst slová večnej PRAVDY a dotknúť sa sŕdc slovenského ľudu i celého sveta.
DEVÄŤ SPÔSOBOV MODLITBY SV. DOMINIKA
Dominikáni Tomáš Akvinský a Albert Veľký písali
vo svojich knihách o forme modlitby, pri ktorej si duša posluhuje údmi
tela, aby sa sama vnútornejšie vzniesla k Bohu.
Týmto spôsobom sa Dominik často modlil. Takáto metóda modlitby prebúdza
oddanosť, pretože striedavo pôsobí z duše na telo a z tela na dušu.
Svätec sa nemodlil len slovami alebo ticho v srdci, ale tiež telom.
Okolo roku 1300 vzniklo deväť spôsobov modlitby sv. Dominika, ktoré boli
inšpirované výpoveďami v procese svätorečenia. Modlil sa ako celý
človek. Jeho gestá a
držanie tela, ktorými sprevádzal svoju rozjímavú modlitbu, predstavujú
jedinečný príklad vonkajšieho prejavu modlitby v kresťanskej tradícii.
Aj nám v súčasnosti môžu byť pomôckou pri ťažkostiach v modlitbe.
1. Úklony
Prvý spôsob modlitby sv. Dominika bol nasledujúci: Uklonil sa pokorne
pred oltárom, ako keby Kristus, ktorého symbolom je oltár, bol tu
prítomný nielen v znamení, ale skutočne a osobne. Tak to stojí v knihe
Judit: „Prosba a stonanie pokorného sa ti vždy páčili" (19, 16).
Dominik pritom vyslovoval tieto slová: „Nie som hoden, aby si vstúpil
do môjho domu" (Mt 8, 8), pretože „Pane, vždy som pred tebou hlboko
sklonený" (Ž 119, 107). Potom, čo sa sv. Dominik zase narovnal, sklonil
svoju hlavu a pokorne rozjímal o Kristovi, svojom Pánovi. Porovnával
svoju malosť s Kristovou veľkosťou, jeho uctievanie vyjadroval celou
svojou osobou.
2. Venia
Často sa sv. Dominik modlil vystretý po dĺžke a otočený tvárou k zemi.
Potom pocítil ľútosť vo svojom srdci a pripomínal si slová z evanjelia:
„Bože, buď milostivý mne hriešnemu" (Lk 18, 13). Niekedy túto modlitbu
hovoril tak nahlas, že to počuli aj ostatní. Opakoval nábožne a
bojazlivo Dávidove slová: „Ja som ten, ktorý zhrešil, ja som ten, ktorý
sa previnil" (2 Sam 24, 17).
Keď však učil bratov, ako sa majú pokorne modliť, hovoril im: „Mágovia
išli plní bázne do domu a uvideli Dieťa s Máriou, jeho matkou, tu padli a
klaňali sa mu" (Mt 2, 11). Bezpochyby nachádzame Bohočloveka s Máriou,
jeho služobníčkou. „Poďme, padnime, skloňme sa, kľaknime pred Pánom,
naším Stvoriteľom" (Žalm 95, 6).
3. Kajúce cvičenie
Dominik považoval za prirodzené, že sa postojačky bil železnou reťazou a
hovoril: „Tvoja pravica ma vždy k dobrému viedla" (Ž 17, 36).
4. Pokľaknutie
Dominik išiel pred oltár alebo do kapitulnej sály. Pevným, prenikavým
pohľadom tam pozoroval kríž. Potom pokľakol. Takto niekedy strávil celý
čas medzi kompletóriom a polnocou pred krížom, občas vstal, niekedy si
kľakol, ako to robil apoštol Jakub. Dominik sa modlil
podľa príkladu malomocného z evanjelia, ktorý kľačal a hovoril: „Pane, keď chceš, môžeš ma očistiť" (Mt 8, 2).
Tak rástla vo sv. Dominikovi pevná dôvera v Božie milosrdenstvo s ním a
so všetkými hriešnikmi. Bol presvedčený, že Boh bude ochraňovať mladých
bratov, ktorých vyslal zvestovať evanjelium. Niekedy už nemohol svoje
prosby zadržať, takže ho bratia počuli volať tieto a podobné slová zo
sv. Písma: „K tebe volám, Pane, moja skala, neodvráť sa mlčky odo mňa"
(Ž 28, 1 a ďalej).
Chvíľami však hovoril iba sám k sebe, takže ho nebolo možné počuť.
Niekedy kľačal veľmi dlho, úplne ponorený do vnútorného rozhovoru s
Bohom. V tých chvíľach ako keby jeho duch prenikal cez nebesá; bol
radosťou bez seba a utieral si slzy tečúce z očí.
5. R o z j í m a n i e
Keď bol sv. Otec Dominik v konvente, niekedy sa postavil po pravej
strane oltára. Váha celého tela spočívala na nohách bez toho, aby sa o
niečo opieral.
Ruky mal roztvorené pred hrudou, akoby v nich držal otvorenú knihu.
Týmto postojom napodobňoval Pána, o ktorom sa u Lukáša hovorí: „Ježiš
išiel v sobotu do synagógy podľa svojej obyčaje a zdvihol sa, aby čítal"
(Lk 4, 16.)
Chvíľami ruky zložil a držal ich pred zatvorenými očami. Ponoril sa
úplne do seba. Potom zdvihol ruky do výšky pliec, ako to kňaz robieva
pri slávení omše.
6. Ustavičná úpenlivá prosba
Dominika často videli modliť sa s rozopätými pažami a otvorenými
dlaňami vo forme kríža. Pritom stál tak vzpriamene, ako len mohol. Týmto
spôsobom sa tiež modlil, keď Boh na jeho modlitbu zobudil zo smrti v
sakristii sv. Sixta v Ríme jedného mládenca menom Napoleon. Práve takto
to robil Eliáš, keď vzkriesil z mŕtvych syna vdovy. Tak sa modlil Pán,
keď visel na kríži. Ruky a paže roztvorené, za stáleho volania a v
slzách bol vyslyšaný pre svoju bohabojnosť. Ale sv. Dominik si
posluhoval týmto spôsobom modlitby len vtedy, keď skrze vnuknutie Božie
vedel, že sa silou jeho modlitby stane niečo veľké a zázračné. Svojim
bratom tento spôsob modlitby ani nezakázal, ani osobitne neodporúčal.
7. Pokorná prosba
Dominika mnohokrát videli pri modlitbe, ako sa celou svojou postavou
upínal k nebu na spôsob šípu, ktorý bol vystrelený z napätého luku
priamo do výšky.
Tak stál s rukami zdvihnutými nad hlavou, ruky boli vystreté a zložené,
niekedy boli tiež trošku roztvorené, akoby chcel z neba niečo dostať.
Verilo sa, že v tomto okamihu vytrženia dostal od Boha ešte viac milostí
a darov Ducha Svätého pre reholu ním založenú. V tomto modlitebnom
postoji Dominik nezotrval dlho, ale obrátil sa zasa k sebe, akoby
prišiel z diaľky.
Chvíľami jeho bratia počuli, ako sa hlasno modlil ako žalmista: „Počuj
moje hlasité volanie, keď k tebe volám, keď zdvíham k tebe ruky,
Najvyšší" (Ž 28, 2).
8. Rozjímavé čítanie
Svätý Dominik mal prirodzene ešte jeden pekný, zbožný a bohabojný
spôsob modlitby. Po chórových modlitbách a po ďakovaní, ktoré uzatváralo
spoločné jedlo, rýchlo odišiel sám najedno miesto, do cely alebo niekam
inam, aby tam čítal, alebo sa modlil. Úplne pohrúžený do seba a do
prítomnosti Božej pokojne sa usadil. Potom, čo sa prežehnal, otvoril
knihu. „Chcem počúvať, čo vraví Boh," hovorí sá v žalme (Z 85, 9 a
ďalej) a on čítal a bol naplnený radosťou, akoby počul hovoriť Boha. Keď
tak sám čítal, uctil si knihu. Sklonil sa nad ňou a pobozkal ju, najmä
keď išlo o text evanjelia, alebo keď čítal slová, ktoré povedal sám
Kristus. Niekedy však sklonil hlavu a obliekol si plášť, či vložil svoju
tvár do dlaní, alebo sa skromne prikryl kapucňou. Potom plakal plný
starosti a túžby. A potom, akoby ďakoval nejakej vysokopostavenej osobe
za získané dobrodenia, bohabojné sa vztýčil a uklonil sa. Vnútorne
uspokojený a sústredený, začal zase čítať v knihe.
9. Modlitba po ceste
Týmto spôsobom sa modlil, keď išiel z jednej krajiny do druhej, najmä
keď bol sám. Jeho celá radosť spočívala v tom, že sa oddal meditácii a
kontemplácii.
Raz povedal svojim spoločníkom na ceste: „U Ozeáša je napísané: ,Chcem
ich zaviesť na púšť a hovoriť k ich srdcu' (Oz 2, 16)." Z tohto dôvodu
sa stávalo, že sa oddelil od svojich spoločníkov, niekedy išiel vpredu,
ale radšej ich zďaleka nasledoval.
Keď išiel sám, kráčal pomaly a modlil sa. Bratia však verili, že týmto
spôsobom modlitby svätec prenikol do celého bohatstva svätého Písma, ako
aj do stredu pochopenia Božích slov a že mu z toho vyrastala sila, aby
mohol kázať so
žiarivou horlivosťou. Verili tiež, že tým dospel k "dôvernosti s Duchom Svätým a odtiaľ rozoznával aj skryté veci.
Z vnútorného spojenia s Bohom Dominik získal v modlitbe silu pre svoju
prorockú úlohu. „Po takej modlitbe sa správal ako prorok" (7. spôsob
modlitby). Bol prorockým kazateľom, ktorý varoval pred prispôsobením sa
svetu, ako to učil sv. Pavol: „Neprispôsobujte sa tomuto svetu!" (Rím
12, 2). Celým svojím životom vydával svedectvo o evanjeliu a ako
pozitívny čin hodnotil každý odpor voči všetkému nekresťanskému vo
svojej dobe.
Dominik, muž modlitby, omilostený duchovný vodca, bol pokorným
kazateľom, ktorý ako Ján Krstiteľ chcel ukázať svojím slovom a
príkladom na Krista a priviesť k nemu ľudí: „On musí rásť a mňa musí
ubúdať" (Jn 3, 30).
DOMINIKÁNSKA RODINA
Pre reholu Bratov Kazatelov sa tiež zaužívalo
pomenovanie I. rád sv. Dominika, čím sa odlišuje od II. rádu rozjímavých
sestier sv. Dominika, ktoré podľa vôle Zakladateľa svojimi modlitbami a
kajúcim životom v klauzúre posväcujú nielen seba, ale majú aj účasť na
apoštolskej činnosti I. rádu bratov. Dnes sestry II. rádu majú svoj
kláštor v Znojme, ul. Dolní Česká 1.
V 19. storočí nastal veľký rozkvet rôznych kongregácií, t. j. inštitútov
zasväteného života, ktoré sa vyznačovali kontemplatívno-apoštolským
štýlom života. Tieto kongregácie si za základ brali niektorú zo
schválených regúl a pričlenili sa k niektorej jestvujúcej řeholi. Tak v
r. 1889 vznikla aj Kongregácia sestier dominikánok bl. Zdislavy so
sídlom v Olomouci — Repčíne a z nej v r. 1942 Kongregácia sestier
dominikánok na Slovensku, ktorá má za hlavnú patrónku bl. Imeldu.
Cieľom- tejto kongregácie je výchova a vzdelávanie mládeže, zvyšovanie
osvety prostredia a pomoc trpiacim — podľa miestnych podmienok. V
súčasnosti na Slovensku tieto sestry majú svoje hlavné sídlo pri
Bratislave v Dunajskej Lužnej č. 508 a svoju činnosť obnovili v
Košiciach, Moyzesova 10, kde zriadili Gymnázium sv. Tomáša Akvinského.
Sekulárny inštitút, patriaci k dominikánskej rodine, u nás ešte
nezapustil korene, preto ojedinelé záujemkyne nadviazali kontakty s
podobnými sekulárnymi inštitútmi v Poľsku alebo v Taliansku. Ich
členovia žijú Bohu zasväteným spôsobom života, ale nie sú viazaní na
spoločný život.
Laické združenie III. rádu, určené pre laikov, žijúcich vo svete,
taktiež obnovuje svoju činnosť po celej vlasti. Podľa príkladu sv.
Dominika a sv. Kataríny Sienskej sprítomňujú Krista na každom mieste.
Členovia miestnych spoločenstiev sa podľa možností stretávajú raz do
mesiaca.
Pri dominikánskych kláštoroch vznikali tiež Bratstvá sv. ruženca. Členmi
boli veriaci, ktorí sa chceli modliť ruženec a vykonávať ružencové
pobožnosti slávnostným spôsobom. Toto Bratstvo bolo v minulosti aktívne
aj tlačou, vydávali napr. mesačník „Růže Dominikánská“. Dnes je snahou
oživiť a zapojiť všetky Bratstvá sv. ruženca do širokej dominikánskej
rodiny na Slovensku.
CHRONOLOGICKÁ TABUĽKA
po roku 1170 Dominik sa narodil v Caleruege
1179 Tretí lateránský koncil
okolo 1186 Dominik začína štúdium v Palencii
1196 Kanonik v Osme
1198 Voľba Inocenta III.
1201 Dominik je podpriorom kapituly
1203 Prvá cesta s Diegom na sever. Petrus z Castelnau a Radulf sú menovaní legátmi v južnom Francúzsku
1204 Opát Arnald z Citeaux sa tiež stáva legátom
1205 Dominik znovu cestuje s Diegom na sever a do Ríma
1206 Stretnutie s legátmi v Montpellier. Začiatok kázania v chudobe katarom.
17.11. Inocent III. schvaťuje novú misijnú metódu
koniec 1206
zač. 1207 Založenie ženského kláštora v Prouille
1207 30. 12. smrť Diega v Osme
1208 14. 1. zavraždenie legáta Petra z Castelnau
10. 3. začiatok križiackeho ťaženia proti albigenským Dominik káže v Toulouse
1210/1211 Dominik káže v Toulouse
1213 Dominik zastupuje biskupa z Carcassonne v duchovných záležitostiach.
12.9. víťazstvo križiakov pri Murete
do 1214 Dominik káže ďalej sám
1214 Toulouse sa zmieruje s Cirkvou
1215 8. 1. koncil v Montpellier. Apríl - založenie Kazateľskej řehole v Toulouse.
November — Štvrtý lateránský koncil
1216 16. 7. smrť Inocenta III.
18. 7. voľba Honoria III.
22. 12. Privilégium „Religiosam vitam"
1217 21. 1. stanovenie mena a poslanie kazateľov
15. 8. vyslanie bratov do celej Európy
1218 11.2. odporúčanie Kazateľskej řehole Honoriom III.
December — Dominik v Španielsku
jar 1219 Dominik ide zo Španielska cez Toulouse do Paríža. August — Dominik
sa vydáva do Bologne. November — Dominik je v kúrii vo Viterbo, dostáva príkaz na zriadenie kláštora pri kostole sv. Sixta
začiat. 1220 Dominik v kláštore sv. Sixta v Ríme.
16.5. prvá generálna kapitula v Bologni.
Máj — Dominik začína misiu v Lombardii a Mark Treviso 1221 28. 2. založenie kláštora mníšok sv. Sixta.
30. 5. druhá generálna kapitula v Bologni. Vyslanie bratov k pohanským národom
1221 Jún/júl — Dominik káže v Benátkach a v Mark Treviso.
6. 8. Dominik zomiera v Bologni
1222 Generálna kapitula v Paríži. Voľba Jordána Saského za magistra rádu
1227 Smrť Honoria III. Voľba Gregora IX. (Hugolíno)
1233 24. 5. prenesenie pozostatkov Dominika.
August — výsluch svedkov pre proces svätorečenia
1234 3. 7. svätorečenie Dominika
LITERATÚRA
Lohrum, M.: Dominikus. St. Benno-Verlag, Leipzig 1987.
Ulčáková, S.: Sv. Dominik — bojovník pravdy. Samizdat, 1971.
Koudelka, V. J.: Dominik. Samizdat, 1983.
Clerissac, H.: Ľ esprit de saint Dominique.
Bernadot, V.: Apoštol pravdy. Kristal, Olomouc 1934.
Braito, S.: Životopis svatého Dominika. Samizdat 1962.
V i ca i re, M. H.: Dominikus. Echter-Verlag, Wiirzburg 1957.
Hertz, A.: Dominikus und die Dominikaner. Herder, Freiburg 1981.
Vicaire, M. H.: Dominik i jego Bracia Kaznodzieje. Poznaň 1985.
B e d o u e 11 e, G.: Dominique ou la gräce de la Parole. Fayard-Mame. 1982.
Revue Fetes et Saison. Saint Dominique, le pere des Precheurs. 1957.
Alce, V.: II coro di san Domenico in Bologna. L. Parma S. p. A., Bologna 1969.