P.
VINCENT BERNADOT O.P
MATKA BOŽIA V MOJOM ŽIVOTE
Z francúzštiny
preložil J. HUDÝ
NÁKLADOM KA V
BISKUPSTVE SPIŠSKOM
1948
Knihu P. Vincenta Bernadota OP, MATKA BOŽIA V
MOJOM ŽIVOTE, v preklade Jána Hudého
nákladom Edície KA v biskupstve spišskom vydal a vytlačil Lev v Ružomberku p.
n. s. Cirkevné povolenie udelil Biskupský úrad v Sp. Kapituli pod č. 2311/31.
októbra 1947.
Na sklade má R.k.
farský úrad v Ružomberku (KA).
DEO GRATIAS!
ÚVODOM.
Dr.
R. W. Hynek v úvode dvojsväzkovej knihy „Muž bolesti" spomína, že hoci o
Pánu Ježišovi vyšlo hodne krásnych kníh, nemožno „nikdy toho dosť povedať o
božskom našom Spasiteľovi", numquam de Christo satis. Preto usiluje sa,
aby „konečne obraz Ukrižovaného bol dokreslený" (str. 12).
Bernadot,
ctiteľ Máriin, pritom všetkom, že v katolíckej literatúre svetovej bolo
napísané o Matke Božej veľa krásnych a hodnotných diel, — čoho svedkami sme na
Slovensku aj my sami — pousiloval sa zasa novým spôsobom a po inej stránke
nakresliť osobnosť, život a účinkovanie Matky Božej v našom živote, ako je to v
doterajšej literatúre. Teda, prvotný cieľ spisovateľov, osobnosť Matky, spája
sa s ďalším: ako máme dokresliť v sebe — pod ochranou P. Márie — synovstvo
Božie. Tieto pohnútky spisovateľove sú nám vzácnou pomôckou pri príprave
svetských apoštolov.
Veď
ku svetskému apoštolátu je nevyhnutné pestovanie duchovného života, života v
milosti, v obete, v pestovaní čností.
Panna
Mária ako Matka Ježišova je ponajprv vzorom svetskému apoštolovi, a to: vo
svätosti, v oduševnenosti za kráľovstvo Božie, v nezištnej práci, v múdrom
počínaní a obdive ku všetkému, čo nám zanechal Ježiš.
Ako
Kráľovná neba svojou mocou, vplyvom — pri dobrej vôli svetského apoštola —
ustavične bude pracovať na dokreslení, vytvorení synovstva Božieho v jeho duši.
Preto čím viac sa zdokonalí ctiteľ Máriin, čím lepšie uskutoční v sebe vzor
apoštolskej duše Máriinej, tým lepšie bude pripravený na apoštolát. Stane sa
nielen dokonalým, ale aj dobrým, nezištným, oduševneným apoštolom kráľovstva
Kristovho.
V
ďalšej príprave na apoštolát, pôjde mu všetko ľahšie. Bez námahy osvojí si
vedomosti z učenia viery a mravov, oboznámi sa rád s vôľou Božích zákonov, s
ich krásou, aby aj iných o nej poučil. Ľahšie pochopí sociálne učenie a predpisy
Cirkvi a konečne ľahšie sa vžije do metódy, spôsobu apoštolovania, do
organizácie Katolíckej akcie a tiež a i do jej požehnaného účinkovania.
Duchovný
fond, milosť Božia a ochrana Matky Božej budú mu pomáhať aj v ďalších
zdokonaľovaniach, v prvých krokoch samotného apoštolátu.
Svetský
apoštolát je priamou nutnosťou terajších čias a tiež i vôľou veľkých pápežov. Vyviera
z vôle Božej. Preto musíme sa dať na cestu do vnútra duše a z vnútra do života
a sveta.
Aká radosť
pre nás, že na tejto ceste budeme mať pri sebe vždy Matku Božiu, Matku
Ježišovu, Kráľovnú neba a Matku našu!
Ruskinovce, na sviatok Narodenia
Panny Márie, 1947.
JÁN HUDÝ.
MIESTO MATKY BOŽEJ
V NAŠOM DUCHOVNOM ŽIVOTE.
Matka Božia dáva
nám Ježiša.
I. Skrze Matku
Božiu sa rodíme pre milosť.
II. Matka Božia a
náš duchovný vzrast.
III. Matka Božia pomáha nám vzmáhať sa skrze
sviatosti.
IV. Matka Božia pomáha nám vzmáhať sa skrze zásluhu.
V. Matka Božia
pomáha nám rozvíjať sa skrze modlitbu.
VI. Matka Božia
ochraňuje náš duchovný život.
VII. Matka Božia
vedie nás ku dokonalosti. Oddanosť k Matke Božej.
MATKA BOŽIA DÁVA
NÁM JEŽIŠA.
Mária je pri
prameňoch milosti. Ježiš Kristus, prameň nášho života, dar Boha ľudstvu, je aj
darom Márie. Evanjelium dáva nám poznať niekoľko ráz skrze účinky tento zákon
duchovného života, ktorý je plný lásky: Ježiš — dávajúci sa skrze Máriu. Len čo
Ho počala, ponáhľa sa zaniesť Ho Alžbete a Jánovi Krstiteľovi. Ukazuje Ho
svätým Trom kráľom, upozorňuje na Neho v Káne Galilejskej. Všade ukazuje
Ježiša. Najpevnejším zo zákonov milosti je: „Našli Dieťa so svojou
Matkou."[1]
Cirkev to hneď
pochopila. Svätý Bonaventúra, keď píše: „Krista nachádzame len s Máriou a skrze
Máriu", zhrňuje iba kresťanskú tradíciu. A pripojuje: „Ten, kto hľadá
Krista mimo Márie, hľadá Ho márne." [2]
Poslaním Márie je:
sprevádzať Ježiša. Je vždy s Ním. „Plodom úcty k Márii je Ježiš Kristus",
hovorí svätý z Montfortu. Je isté, že Ježiš Kristus tak pre každého človeka, ktorý
Ho vlastní osobité, ako aj pre celý svet vo všeobecnosti, je pravým plodom
Máriinho diela. Teda ak veriaci vlastní Ježiša, môže s vrúcnosťou povedať:
,,Veľká vďaka ti, o Mária! Ten, ktorého mám, je tvojím dielom, tvojím plodom a
bez teba by som Ho nemal."[3]
V tejto malej
knižočke chcem skromne poukázať, že Máriinou pomocou rodí sa a žije v nás
Ježiš; že ona je tá, ktorá nám dáva Kristovho ducha; skrze ňu Ho poznáme v jeho
tajomstvách, v jeho obeti a nutká nás, aby sme Ho nasledovali. Skrze ňu
uskutočňujeme naše kresťanské povolanie: stávame sa omilostenými dietkami
Božími skrze Ježiša Krista.
I. Matka Božia a
naše predurčenie.
II. Matka Božia
zaslúžila nám milosť.
Zvestovanie.
Obetovanie.
Kalvária.
III. Matka Božia
je našou matkou.
IV. Matka Božia je
matkou Cirkvi.
V. V lone Matky.
„Nech je požehnaný Boh a Otec Pána
nášho Ježiša Krista! ..." V ňom si nás ešte pred stvorením sveta vyvolil,
aby sme boli pred ním svätí a bez úhony. Z lásky .. .[4]
Teda od večnosti
Boh myslel na nás. Miloval nás, hľadal nás a povolal nás.
Ale k čomu nás
povolal? Za svoje dietky. „Z lásky, podľa milostivého rozhodnutia svojej vôle,
predurčil nás, aby sme mu boli synmi v Kristu Ježišovi, aby sme zvelebovali
slávu jeho milosti."[5]
Vtelené Slovo bolo
nám dané ako vzor k rozjímaniu a nasledovaniu: „Lebo, ktorých on predpoznal,
tých aj predurčil, aby sa stali podobnými obrazu jeho Syna." Naším
nadprirodzeným poslaním je teda: podobnými sa stať Ježišovi.
Avšak v pláne
Božom, Ježiš a Mária sú neoddeliteľní. Nemožno sa podobať jednému bez
pripodobnenia sa druhému. Ten istý večný čin, ktorý predurčil Ježiša za nášho
Vykupiteľa a vzor, predurčuje Máriu k dôvernému spojeniu vo všetkých
tajomstvách vykúpenia. V dôsledku toho je s Ním i naším životným vzorom. Keď
Pán Boh určuje svoje podujatia, nevzťahuje ich iba ku Vtelenému Slovu, ale tiež
k tej, ktorá si zasluhuje byť menovaná „zrkadlo spravodlivosti". Pre žiaru
jej svätosti, máme sa pripodobniť tiež jej obrazu.
Ona sama — konečne
— snaží sa vtlačiť tento obraz do našej duše. Je pri tom „prvotinou nášho
Vykúpenia", hovorí Juraj de Venise; „a tak ako kráľovský hodnostár
zapisuje služby do kráľovského zoznamu a pečaťou potvrdzuje vyhlásenia z jeho
moci, Mária značí do knihy života všetkých predurčených večnej Lásky a
potvrdzuje ich pečaťou Božou". „Ba viac — uisťuje blahoslavený Hugues de
Saint-Cher — ona sama je tou knihou, do ktorej Boh vtlačil meno vyvolených, v
ktorej Duch Svätý vytvoril Krista a jeho údy."
Naše predurčenie
sa začína uskutočňovať krstom, ktorý nám poskytuje milosť a uspôsobuje nás, aby
sme sa mohli zúčastniť na dôvernom obcovaní s Bohom. Krstom sa rodíme pre boží
život.
Teda túto milosť
získala nám Mária.
Je potrebné
priznať, že život prúdi k nám z Ježiša Krista, jediného Vykupiteľa. Obeta kríža
je jediná a úplná, potrebná i dostačujúca príčina nášho spasenia. Ani
najsvätejšia zo stvorení nemohla nás vykúpiť, zatiaľ čo jediná kvapka krvi
Ježišovej postačila k úplnému zmiereniu našich vín. Podobne, ak by
Prozreteľnosť bola ustanovila, aby Vtelené Slovo prinieslo svoju obetu bez
spoluúčasti akéhokoľvek stvorenia: istotne boli by sme aj tak dostatočne
ospravedlnení a posvätení. Milosť znovuprijatia za dietky Božie bola by s tou
istou hojnosťou zostúpila do našich duší a preštedre by sa bol roztekal prameň
života.
Zaľúbilo sa však
Bohu pripojiť k Vykupiteľovi Spoluvykupiteľku. „Ako všetci zomierajú v Adamovi,
tak všetci ožijú v Kristovi",[6] hovorí sv. Pavol. Podľa
jeho mienky, Eva spolupracovala s prvým človekom na našej záhube: s Kristom
spolupracovala Mária svojím súhlasom. Podivuhodná jednotnosť plánu Božieho!
Hľa, kedysi prispela žena k nášmu pádu, tu znovu žena prispieva k nášmu pozdvihnutiu.
Dobre vieme, že
spoluúčinkovanie novej Evy nepridáva nič k nesmiernej cene obete nového Adama.
Predsa však, v kresťanskej tradícii radi sa odvolávame, že Vykupiteľ je
prvoradou príčinou nášho vykúpenia, Matka Božia má v ňom podiel druhotný; že
Matka nám zaslúžila súhlasom a priateľstvom to, čo Syn presne titulom
spravodlivosti. Jeho zásluha je odlišnej povahy, zatiaľ čo Máriina je celkom
závislá od Ježišovej. Jedna i druhá sú všeobecné, neohraničené tak u
Spoluvykupiteľky ako u Vykupiteľa.
Bez úmyslu urážať
Ťa, Spasiteľu, táto náuka velebí bohatstvo Tvojho Vykúpenia, pretože jedine z
neho zásluha Tvojej Matky čerpá všetku svoju silu. Veríme v Tvoju obeť tak
dokonalú, tak bohatú na milosti, že mohla nielen nás spasiť, ale získala na
Tvoju stranu aj Spoluvykupiteľku, ktorá zaslúžila s Tebou, pre všetkých ľudí,
všetky milosti. Či nie je to najkrajšie ovocie Tvojej Krvi?
Boh slobodným
rozhodnutím svojej múdrosti od večnosti ustanovil, že Kristove tajomstvo sa
uskutoční so súhlasom tej, ktorá má byť „podporou nového Adama". Mária vyrieknuc
tento slobodný súhlas, pristúpila k tajomstvu ako spoločníčka a tak zaslúžila
nám skutočne milosť. Odpoveď, ktorú dáva božiemu poslovi: „Hľa, dievka Pánova,
staň sa mi podľa slova tvojho!",[7] je iste rečou poslušnosti,
ba viac, rečou rozhodnosti a vážnosti. Dokiaľ by nesúhlasila, ostávalo by
všetko nerozhodnuté. Večné rozhodnutia sa uskutočňujú len s jej áno, čo mohla
vysloviť, alebo odoprieť. Vyrieknutím súhlasu začína nový, nadprirodzený poriadok.
Pokorné „staň sa mi", fiat, pritom účinné a nesmierne, možno prirovnať ku
fiat, „staň sa" pri stvorení asi takto: prvé stvorilo ľudí, týmto druhým
stávame sa údmi vteleného Slova, synmi Božími.
Máriine
„fiat" je vrcholným dielom, ktoré vytvorila. Ním Matka Božia vstupuje ku dovŕšeniu
božích tajomstiev. Od tej chvíle tajomstvo Vtelenia nebolo by sa mohlo vyvíjať
bez nej. Ňou vyplňuje Boh svoje veľké tajomstvo, „ktorým rozšíril slávu
milosti";[8]
tajomstvo Krista, t. j. Krista v nás. Keď Boh sa chce dať stvoreniam, robí to
skrze Máriu ako prostredníčku nadprirodzeného života. Máriou prechádzajú od
Boha diela spojenia, činy lásky, prúd milosti.
Mária o tom vie.
Prorocké svetlo jej odhalilo celé tajomstvo Syna. Odovzdala sa mu bez výhrad.
„Vie, cíti, vidí kam ju Boh tiahne, volá, povznáša. Vstupuje do kráľovstva
božieho, plného milosti, svetla i túžby slúžiť Bohu v tomto vysokom
úrade."[9]
Iste nepoznala —
od toho okamihu — podrobné udalosti, vedľajšie okolnosti zo života svojho Syna,
no jasne videla podstatu: počiatok a koniec. Zo zvestovania vedela nielen, že
je „Synom Najvyššieho" a teda, že bude mať česť byť Matkou Božou, ale, že
Ho nazve menom „Ježiš",[10] to znamená Vykupiteľ.
Konečne, že Ho musí obetovať za spásu ľudí. Zjavil sa jej najvznešenejší zámer Boží:
rozdeľovanie božieho života skrze svojho Syna.
Je možné o tom
pochybovať? Potvrdzuje to celá tradícia. Matka Božia horlivé čítala sväté
Písmo, v ktorom jej Duch Svätý ukázal hĺbky. Nemohla nevedieť o najväčšom
pláne, ktorý tak často bol ohlasovaný prorokmi: tajomné zásnuby, ktoré chcel
Pán uzavrieť s prirodzenosťou ľudskou: „Miloval som ťa večnou láskou" —
hovorí skrze Jeremiáša — „rozšíril som pre teba milosrdenstvo".[11] A skrze Ozeáša „Zasnúbim
si ťa naveky, v pravde a súde, v milosrdenstve a zľutovaní, a zasnúbim si ťa vo
vernosti."[12]
Z týchto a z iných
mnohých miest sv. Písma, pochopila Matka Božia hlboký zmysel a porozumela, že
Mesiáš, jej Syn, bude snúbencom tajomných zásnub, ktoré sú ospevované v Piesni.
A tak jej srdce milovalo už rovnakou láskou Syna ako aj tých, ktorých túžil
spojiť tak dôverne. Ak už svätý Pavol — trocha neskoršie potom — prenikol s
toľkou jasnosťou do tajomstva spojenia Krista s údami, s akou jasnosťou toto
tajomstvo sa javilo Matke Božej, ktorá v ňom mala rozhodujúce postavenie!
Zaiste videla vo svetle neporovnateľne dokonalejšom, že jej Syn bude hlavou
nesmierneho Tela. Videla, že tajomstvo Vtelenia neskončí sa v lone za jeden
okamih, ale, že sa bude uskutočňovať až do konca sveta, utváraním údov
Kristových.
Pochopila, že byť
Matkou Vteleného Slova znamená prijať Ho v Jeho úplnosti — ako to povedal sv.
Augustín, hlavu a údy. Pochopila, že jej materstvo dosiahne plnú dokonalosť iba
v porodení úplného Krista.
Archanjel Gabriel
— na rozkaz Boží — žiadal o súhlas pre úplné tajomstvo a Matka Božia súhlasila
s úplným tajomstvom Vtelenia. V tom istom čase, keď sa stala matkou Ježišovou,
súhlasila s materstvom údov Ježišových: od toho dňa, stáva sa našou matkou.
„Môj najsladší Ježiš nie je jednorodený (unigenitus) syn — povedala Mária
svätej Gertrude, ale skôr prvorodený (primogenitus), keďže som ho najprv počala
v lone. Po Ňom, alebo lepšie skrze Neho, počala som vás všetkých — adoptujúc v
živote materinskej lásky, takže ste sa stali súčasne bratmi a mojimi
dietkami."[13]
„Ježiš Kristus
vzal si zo života najčistejšej Matky nielen ľudské telo, ale tiež duchovné,
utvorené zo všetkých tých, ktorí uveria v Neho. Môže sa teda povedať, že Mária
— nosiac vo svojom lone Spasiteľa, nosila tiež všetkých tých, ktorých život bol
uzavretý v živote Vykupiteľa. My všetci teda, nakoľko sme privtelení Ježišovi
Kristovi, natoľko sme zrodení z lona Márie, vzhľadom na spojenie údov s hlavou
... V duchovnom a mystickom smysle, ale v pravdivom, sme nazvaní: dietky
Máriine. Ona je matkou nás všetkých."[14]
Nebeský Otec dal
Ježiša Márii. „Každé dieťa patrí matke. Ale ani jedno natoľko nie, ako On
patril svojej. Pretože jedine ona sama, bez akéhokoľvek ľudského zásahu,
počala, tvorila a porodila svojho Syna."[15] Ježiš je jej pokladom. Má
na Neho všetky materinské práva.
Lenže Pán
vnútorným svetlom jej pripomenul, že sa musí zriecť svojho pokladu. Ježiš, plod
života, a najvyššia dobrota jej života, musí sa stať Dobrotou všetkým, ako
spoločné a prisľúbené Dobro pre spásu sveta.
Toto zrieknutie
uskutočnila Matka Božia, keď obetovala svojho Syna v chráme. Čí nemala sa
ponížiť, podriadiac sa zákonu, obetovať sama seba cez celý svoj život? On žiadal
však od nej oveľa viac: obetovanie Syna. Preto tu bol Simeon, aby jej pripomenul
veľké tajomstvo Vykúpenia: jej Syn bol Spasiteľ a Vykupiteľ, musel zomrieť za
bratov. Matka Božia musí Ho venovať ako obetu, na smrť. Koná bez váhania, bez
výhrad, bez odvolania. Zrieka sa Syna kvôli zvrchovaným právam Božej
spravodlivosti, pre spasenie ľudstva. Dáva Ho za obeť. Aj sama sa obetuje, aby
Ho mohla nasledovať všade, kam sa mu zapáči ju zavolať.
„Prichádza k
oltáru, hovorí svätý Tomáš de Villeneuve, Panna Mária a kľaká. Je ožiarená
väčšou vznešenosťou než serafíni v nebi. V náručí drží dieťa, obetujúc ho Bohu
ako hostiu najpríjemnejšej vône.[16] Modlí sa takto:
— Všemohúci Bože,
ráč prijať obetu, ktorú Ti predkladám, ja, Tvoja dievka, za celý svet. Prijmi
Syna, ktorý je nám spoločný: môj v čase a Tvoj od večnosti. Nesmierne vďaky Ti
vzdávam za to, že si ma vyznačil za matku tohto, ktorého si Ty, Otcom. Prijmi z
rúk Tvojej dievky, túto najsvätejšiu obeť. To je obeta ranná, ktorá sa stane
neskoršie, medzi ramenami kríža, obetou večernou. Dobrotivý Otče, pohliadni
milostivé na obetu a pamätaj na tých, za ktorých ju prinášam."
Maria vzala Syna
do Nazaretu. Žila v blaženom rodinnom živote s Ním. Ale nepochybujeme, že
spomienka na proroctvo Simeonovo ju neopustila. Žila v myšlienka obetovania
Ježiša, vo výhľade Kalvárie. Svätý starec postavil pred ňu kríž a ona
neprestala ho upevňovať. Láskyplná Matka, zaoberala sa s božím Dieťaťom,
mládencom, ale tak ako to robieva kňaz, pripravujúc obetný dar ku obetovaniu.
Ako Abrahám vystupoval na horu, kde mal obetovať svojho syna, tak Mária každý
deň urobila krok ku Kalvárii.
Ona teda — v deň
Obetovania — obnovuje svoj súhlas s veľkým tajomstvom, súhlasiac s obetovaním
Syna za naše spasenie. Trpela iba pre nás.
Prorockým svetlom
osvietený Ján Krstiteľ, spoznal v Ježišovi Vykupiteľa, ktorý zomrie za hriechy
ľudí: „Hľa, Baránok Boží, ktorý sníma hriechy sveta!"[17] O koľko viac sa ligotala
táto pravda pred očami Matky Božej! Dôkladné poznanie Písma jej postačilo, aby
sa jej zjavilo hrozné utrpenie, ku ktorému kráčal jej Syn. Nečítala azda v Izaiášovi
toto jasné proroctvo:
„Mnohí ustrnuli
nad tebou, tak zohavená je jeho tvár medzi ľuďmi, a jeho podoba medzi synmi
ľudskými... a videli sme ho .. . pohŕdaného a naj ostatnejšieho z mužov, muža
bolesti, ktorý poznal utrpenie, ako zakrytá bola jeho tvár a potupená."[18]
Tie a iné
proroctvá Mária čítala, rozjímala o nich a vedela, že sa vyplnia na jej Synovi.
Zaiste sám Ježiš rozprával s ňou často o tom, ako o veľkom spoločnom diele,
ktoré sa uskutoční. Ako by bol mohol mlčať o tom pred svojou matkou, ktorá mala
veľký podiel, keď mnoho ráz zjavil svojim apoštolom umučenie a smrť v
Jeruzaleme? Hovorieval jej o utrpení, aby žila s Ním v myšlienke obety, aby
mohla povedať ako On: „Krstom mám byť pokrstený .. ,"[19]
Predstavme si len,
čo znamenala pre Matku Božiu myšlienka na hrozné utrpenie a predtucha kríža.
Pomyslíme si na bôľ Matky, ktorá tuší vopred, aké umučenie stihne jej dieťa:
vycítite vnútorné mučeníctvo Máriino, čítajúc v Písme nasledujúce riadky:
,,.. . ale on bol
ranený pre naše neprávosti, ubitý pre naše bezbožnosti.. . obetoval sa, lebo
sám chcel a neotvoril svojich úst, ako baránok vedený k zabitiu... A páčilo sa
Pánovi utrápiť ho utrpením ... so zločincami bol počítaný .. ."[20]
Blahoslavená
Angela z Foligna povedala o Ježišovi: ,,Po celý svoj život mal vo svojej
spoločnosti najväčšiu bolesť ..."[21] To by sa mohlo veľmi
dobre povedať o Matke Božej, ktorá cítila každý rok, každý deň príchod tej
strašnej hodiny, v ktorej Syn bude vydaný ako korisť najhoršej ľudskej zlobe.
Vskutku, pre nás
prijala to tajomstvo vopred. To isté proroctvo, ktoré jej odhalilo hĺbku
utrpenia svojho Syna, prezradilo jej súčasne Jeho smysel, spásu ľudstva:
,,Naozaj, neduhy
naše on vzal na seba, bolesti naše on niesol, na ňom leží trest pre náš pokoj,
uzdravení sme boli jeho ranami... Pretože svoju dušu obetoval v smiernu obeť,
uvidí dlhoveké potomstvo."[22]
Matka Božia
vstúpila do plánov Božích a prijala vopred tú obetu, ktorá by otvorila pramene
života. Hoci jej srdce bolo prebodnuté, zvelebovala, ako Ježiš, tú hodinu, v
ktorej mohla vrátiť Bohu stratené dietky, získajúc pre Syna a seba
„potomstvo".
Keď nadišla tá
strašná hodina, Mária stala sa kňazom. Vidíme ju stáť pri Synovi: „A pri kríži
Ježišovom stály jeho Matka .. ."[23]
„Stála", ako
obetovateľ, prinášala obetu, slobodne a dobrovoľne. Nijaké stvorenie nemôže si
utvoriť obraz o bolesti v tých hrozných hodinách. O bolesti, vystupňovanej
nevýslovnou láskou svojho srdca. Ba ani o samej dokonalej jemnosti vzťahu —
svojimi postrehmi — najmä preto, že ona je matkou a spojená je výnimočnou
výsadou dokonalosti a svätosti. Preto, nepredstavujeme si ju zlomenú, zomdlenú,
opierajúcu sa o sväté ženy. Nie, stabat, stála, ako kňaz pri oltári, súc úplnou
paňou svojich myšlienok, citov a vôle. Činí viac, než aby sa zmierovala iba s
požiadavkami spravodlivosti Božej. Bez výhrady vstupuje do plánov večného Otca,
obetujúc svojho jednorodeného Syna pre spásu sveta.[24] Dokončila súhlas, daný
pri Zvestovaní, posilnený pri Obetovaní, obnovovaný cez celý jej život: venuje
nám Syna. Myšlienka na naše spasenie ovládala jej dušu. „Keď materinským
pohľadom utkvela na ranách Syna, — vraví svätý Ambróz — upútala ju nie smrť
milovaného Syna, ale spása sveta."[25] Mohla by Ho sňať s kríža
a zachrániť Ho pred utrpením, ale nechcela to urobiť práve tak, ako sám Ježiš
nechcel ujsť svojim katom. Ona tiež povedala vo svojom srdci: „Vari by som
nemala vypiť kalich, ktorý mi dal Otec?"[26] Keď v celom svojom živote
bola tak úzko spojená so Synom, že Jeho vôľa bola jej vôľou, v hodine, v ktorej
Kristus dokončil svoje poslanie, sa toto spojenie dovŕšilo. „Vôľa Ježišova a
Máriina stvárnila sa v jednu, ich obe obete sa spojily v jednu. Ježiš a Mária
podobným spôsobom prinášali obetu Bohu: Ježiš krv svojho tela, Mária krv svojho
srdca."[27]
Preto Matka Božia
stála pod krížom, v kňazskom postoji, obetujúc Syna, aby sme my mohli žiť.
V tom istom čase
obetovala sa sama s prebodnutým srdcom, zarmútenou dušou, s bolesťou
„nesmiernou ako more".
U Márie bol teda
dvojaký pôrod. Prvý v Betleheme — v nevysloviteľnej sladkosti z najväčšej
radosti, vtelené Slovo zostúpilo na svet. Druhý na Kalvárii — nevypovedateľnou
úzkosťou, všetok ľud prichádza k božiemu životu. Ona je matkou, z ktorej máme
život: zrodený som pre milosť skrze Matku Božiu. Je teda naozaj mojou Matkou.
Nesmiem rozumieť toto pomenovanie v obraznom zmysle. Je veľmi vlastné a
skutočné. Prirodzená matka mi dala telesný život, Mária duchovný, ktorý spája
dušu s Bohom. Milovala ma a trpela za mňa. Otvorila mi svoje srdce, ktoré vyžaruje
život, srdce ženy, srdce Matky. Dokonalá matka: Duchovný život, ktorým musím
žiť, vlastní v plnosti, môže mi ho sprostredkovať. Jej materstvo je učinené na
obraz otcovstva Božieho. Dala mi všetko. A s akou odovzdanosťou a dojemnosťou!
Keďže ju Boh poveril, aby rozdeľovala všetky dary, poveril ju tiež, aby tak
činila aj s láskou. To je jej poslanie. Nečiní to pre poučenie, ani aby súdila.
Miluje, je matkou.
Je natoľko matkou,
že všade, kde ju vidím uplatňovať božské materstvo, vzhľadom na Ježiša, vidím
ju zarovno uplatňovať materstvo milosti vzhľadom na nás. V jasliach opatrovala
Ježiša a ukázala ho pastierom a Mudrcom. V chráme Ho obetovala, ale pre nás. Na
Kalvárii prisluhuje Synovi a obetuje Ho pre naše spasenie. Tým, že vyplnila
poslednú svoju úlohu voči Ježišovi, stáva sa matkou duší.
Materská moc Matky
Božej sa rozprestiera na celú Cirkev. Jej poslanie iba začínalo, keď dala
Kristovi svoje telo. Teraz mu dáva duchovné telo. Z krvi a mlieka vytvorila
osobné telo Krista: zo srdca, z pôsobivej náklonnosti vytvára mystické Telo.
Ježiš je iba prvým z jej synov. Je — ako Eva — „matkou žijúcich".[28] Hľadá pred videných, aby
ich privtelila ku Kristovi. Všetci pred videní k milosti sú zarovno predurčení,
aby sa stali jej dietkami.
Usiluje sa o jednotu duší v
mystickom Tele. Je to dielo materstva: matka utvára údy vo svojom lone a
sceľuje ich v jedno telo. Konečne Matka Božia vytvorí každý mystický úd Ježiša
a spojí ich organicky s hlavou.
Kvôli Cirkvi
ostáva na zemi po Nanebovstúpení. Dokončuje to, čo mala v nej dokončiť pre
Ježiša: stráži nad kolískou. Sväté Písmo nám zachovalo prvý obraz Cirkvi: v tom
istom duchu, v modlitbe, bratia Ježišovi sa zhromaždili okolo svojej Matky.
Potrebovali ju, aby chránila ducha Ježišovho a aby neoslabli v rodivšom sa
prenasledovaní. Nebezpečenstvá, ktoré ohrožovaly novonarodeného v Betleheme, sbiehaly
sa teraz okolo mystického Tela. Matka, ktorá si zachránila Ježiša, dieťa, buď
ochrankyňou zrodenej Cirkvi! Nie je to dojímavé, že tajomstvo Krista, ktoré by
nemohlo začať pri Vtelení, bez Márie, vstupuje do plnosti — v turíčnom dni —
zasa prostredníctvom Márie?
Každý deň ju
voláme, oslovujúc ju ,,Archa zmluvy". Archa zmluvy Starého Zákona strážila
v tichosti velsvätyne[29] všetok poklad veriaceho
ľudu, bola jeho ochranou a nádejou. Matka Božia, vždy ukrytá v účinkovaní, je
prameňom života Cirkvi. Ako matka, ukrýva sa v rodinnom kozube; ale udeľuje
život. Archa zmluvy Cirkvi je jej skrytou silou a srdcom svätosti.
Koľko ráz svätý
Pavol vysvetľoval prvým kresťanom, že žijeme v Kristu: in Christo Jesu. Sme
privtelení ku Kristovi, ponorení v Kristovi, odetí Kristom. Kristus je ako by
druh ovzdušia, ktoré dýchajú, v ktorom žijú údy mystického Tela,
Nuž, môžeme povedať,
že žijeme v lone Márie. Materinská moc Matky Božej nie je určitý druh ovzdušia,
v ktorom žije kresťanstvo? Všetci vyvolení sú utvorení v jej lone. Na počiatku
život milostí nie je plným životom. Má svoj vzrast, svoje detstvo. Je to život,
ktorý sa vyvíja. Potrebuje matku pre tento čas slabosti. A toto obdobie detstva
trvá cez celý náš zemský život. Nakoľko sme v živote milosti, natoľko sme v
období detstva, vývinu. Či nie je milosť zárodkom slávy? Aj svätí sú pred ňou
deti. Nuž pozrite sa na dôvernosť, ktorá nás zbližuje s Matkou Božou, keďže sme
utvorení v jej lone. Tak ako dieťa dlhý čas žije v lone matky; môže sa hýbať
iba s ňou, všetko čo má k živobytiu, pochádza od nej. Dovtedy, kým sa
nenarodíme pre nadprirodzený život, Matka Božia nás nosí vo vrúcnej
náklonnosti. Živí nás milosťou, ktorú má prehojne. Z Ježišovej krvi tvorila v
sebe mlieko milosti, ktoré prispôsobovala nášmu mladému veku.
Ktorý kresťan by
nechcel mať pocit, že môže žiť a vzmáhať sa v ovzduší materinskej lásky?
„Kráľovná milosti a milosrdenstva sa nakláňala — nad týchto synov a dcéry —
rozpráva blahoslavená Angela z Foligna — a veľmi milostivým spôsobom ich
žehnala a všetkých ľúbala na hruď. Nie však všetkých rovnako vrúcne. Niektorých
z nich ešte aj ramenami objímala, a to s toľkou láskou, že ako sa i ona sama
celá zdala svetlom, tak aj ich ako by do akéhosi nekonečného svetla vo svojej
hrudi pohružovala. Zdalo sa mi však, že nevidím telesné ramená, ale akési
obdivuhodné svetlo, a do toho ich vhružovala, uzavierajúc ich do svojej hrudi s
preveľkou a prevrúcou láskou."[30]
I. Náš
život musí rasť.
II.
Matka Božia prvý prostredník milosti.
III. Ako?
1.Matka
Božia oroduje za nás: prosba osvietená,
prosba materinská,
prosba všemocná.
2. Matka Božia
koná za nás.
IV. Prítomnosť
Matky Božej v našom živote.
Všetok život
smeruje k vzrastu a k rozvitiu: dieťa má stanovené dospieť v človeka. Tak isto
v živote nadprirodzenom: musí sa rozvíjať. Zrejme, Boh mohol by určiť — ako u anjelov
—, aby sme si zaistili večnosť jediným činom vôle. Chcel však, aby sme rástli.
Dal nám preto čas a prostriedky. Milosť, ktorú dostávame pri krste, je
východiskom. „Chodník spravodlivých — hovorí sväté Písmo — je ako svetlo jasné,
ktoré vychodí a rastie až do dokonalého dňa."[31] Svätý Pavol často sa
vracia ku tejto pravde a hovorí jasne ako môžeme rásť v milosti a „dospieť k
dospelému veku Krista".[32]
Matka Božia pomáha
nám, aby sme rástli v Kristovi. Je matka. Matka neuspokojí sa iba tým, že dala
život dieťaťu: bedlí nad jeho vzrastom a chce ho priviesť k svojej dokonalosti.
Nadprirodzený vzrast vyžaduje v každom okamihu nové sily, milosti vždy účinnej,
bez ktorých by sme sa zaraz prestali vzmáhať. Matka Božia sprostredkuje nám
všetky milosti, ktoré potrebujeme a to: pre všetky prípady nášho života, pre
všetky ťažkosti, pre všetky možné pokroky.
Turíce sú obrazom
toho, čo sa bude diať do konca sveta. V tento deň Duch Svätý zostúpil na
veriacich skrze prosbu Máriinu: takto sa bude diať vždy. „Matka Božia — hovorí
svätý Bernard Sienský — dostala druh právomoci — ak tak možno povedať — zvrchovanosť
vo všetkých sprostredkovaniach Ducha Svätého."[33]
Bezpochyby,
rozdeľovanie milosti, vlastným právom prináleží jedinému prostredníkovi,
Kristovi. Jedine Boh môže skutočne zasiať milosť do duše. Jedine božská moc
môže posväcovať — hovorí svätý Tomáš. Boh však chcel, vzhľadom na ich úzky
vzťah vo vykúpení, aby Kristus a jeho Matka boli tiež spojení pri tomto
rozdeľovaní milosti. Boh môže milosť rozdeľovať sám: zaľúbilo sa mu však
rozdeľovať ju skrze Máriu.
Všetko to, čo
umučenie Kristovo získalo nám presne podlá spravodlivosti,[34] spoluutrpenie Márie nám
to zaslúžilo na základe priateľstva. Matka Božia nám dnes rozdeľuje tieto
milosti, zaslúžené v tak veľkej bolesti. „Poskytnúc svoju službu vykupiteľskému
dielu ľudstva, rovnako vykonáva tú istú službu v sprostredkovaní milosti, ktorá
ustavične tečie s kríža. K tomuto cieľu je poverená mocou, ktorá je takmer bez
hraníc."[35]
Kristus dôverne
pridružuje Matku Božiu ku každému tajomstvu. K uskutočneniu Vtelenia, je
potrebný jej dobrovoľný súhlas „natoľko bol potrebný ľuďom, že Mária túžila,
aby sa spasili".[36] Na Kalvárii trpela so Synom
pre našu spásu. Bolo by spravodlivé teraz, aby nemohla rozdeľovať ovocie tajomstiev,
posväcujúcu milosť? „Boh, chtiac nám dať Ježiša Krista skrze Pannu Máriu,
nezmení viac tento poriadok. Boh neoželie dary, ktoré dal. (Rom. XI. 19.) Je a
bude vždy pravdivý v tom, že keď raz prijal skrze ňu všeobecný základ milosti,
my obdržíme na jej prímluvu rozličné milosti, v najrozličnejších stavoch, ktoré
sa nachádzajú v kresťanskom živote. Materinská láska, tak veľmi prispievajúca k
nášmu spaseniu, v tajomstve Vtelenia, večne bude prispievať vo všetkých
ostatných činnostiach, ktoré sú iba odvislosti toho."[37]
Teraz, v nebi,
Kristus rozdeľuje nám zásluhy svojich utrpení. Je naším obhajcom a ustavične za
nás sa prihovára — hovorí sv. Pavol. Takisto Mária: na zemi, spolu vykupiteľka
nás spasila; v nebi je našou obhajkyňou. Neprestajne oroduje za nás. Všetky
milosti, ktoré zaslúžil Syn a ona, prosí, aby sa udelily nám. Celé miesto,
ktoré zaujala v tajomstve Vtelenia a Vykúpenia, venuje posväteniu.
Svätý Pavol píše o
Kristovi: „Ostáva vždy na žive a oroduje za nás. A takého Veľkňaza sme naozaj
potrebovali... Máme takého veľkňaza, čo sedí na nebeskom prestole velebného
Boha po jeho pravici, on však teraz dostal kňazskú službu o to dôstojnejšiu, o
čo je lepšia zmluva, potvrdená lepšími prisľúbeniami."[38] S potrebnou obozretnosťou
pri vysvetľovaní, vzťahuje tieto veľké slová na Matku Božiu. Sedí na pravici
Božej, aby orodovala za nás, aby vykonávala službu prostredníka, ktorá je
skutočne kňazská. Je vysluhovateľkou milosti.[39] Božským materstvom
obsiahla kňazstvo oveľa vyššie než sviatostné kňazstvo. Vykonáva ho s kňazstvom
svojho Syna, ktorého je doplnkom: kňazská Panna, pomocnica večného Kňaza,
prostrednica všetkých, bude rozdeľovať nadprirodzený život vykúpeným, Božím,
cez celú večnosť.
Bez toho, mohla by
byť matkou? Naozaj, Mária je matka, celá matka! Stala sa ňou za cenu nesmiernej
bolesti. Nie preto, aby nás opustila. Chce vyplniť všetky materské úlohy: opatrovať,
zveľaďovať, rozmnožovať život svojich dietok, učiniac ich údmi Ježiša. Všetka
spása prichádza skrze ňu. „Keď Ježiš na kríži, povedal Jánovi a v jeho osobe
celej Cirkvi: hľa, matka tvoja, poveril Máriu za správkyňu celej Cirkvi. Ako by
bol povedal: ako nik nemôže byť spasený, iba skrze zásluhu môjho kríža a mojej
smrti, tak nik nemôže byť účastný mojej krvi, iba na prímluvu mojej matky. Iba
ten bude synom mojich bolestí, kto bude mať Máriu za matku. Moje rany sú večné
pramene milostí, ustavične otvorené. No, prúdiť budú iba skrze Máriu. Nadarmo
vzýva Otca, kto nemiluje Máriu ako matku."[40]
Naša synovská
láska pociťuje naozaj zákonité zadosťučinenie, že môže vypočítať spôsoby,
ktorými naša matka rozdeľuje nadprirodzený život: Mária oroduje za nás, koná za
nás.
V nebi, vyvolení
vedia, vo videní Slova, všetko, čo ich môže zaujímať na zemi, vzhľadom na
poslanie, ktoré tam plnili. V tom im pomáha dokonalosť ich blaženosti. Otec,
matka, vedia o povolaní, poznajú nebezpečenstvá a potreby svojich dietok. Môžu
im prispieť na pomoc. Je to činné vedomie, ktorého dokonalosť závisí od stupňa
blaženosti.
Matka Božia má
dokonalé vedomie o svojich vykúpených dietkach. Mohla by vykonávať skutočné
materstvo bez podrobného poznania našich potrieb a našich prosieb?
Treba, aby bola
každému a všetkým, všetko. Preniká nás prorockou intuíciou materstva. Vidí nás
v Božom Slove. Pozná nás ako nás Boh pozná. Rozlišuje nás všetkých, osobitne,
ako dobrý Pastier pozná každú ovcu po mene. Ináč by neznelo: jej poznanie je
pri hranici večnosti. Vie o mojom osobnom povolaní, myšlienke, ktorú má o mne
Boh, o dokonalosti, ktorú mám dosiahnuť, o sláve, ktorú musím obdržať.
Pozná tiež moje
dejiny: moje pády, prítomné nebezpečenstvá; ďalej milosti, ktoré potrebujem v
tom okamihu ku vytrvalosti. Spojená s dielom posvätenia, Boh jej odhaľuje
poznanie o všetkých tých, ktorí boli vykúpení. Ich spása jej leží na srdci, ako
matke: sú jej synovia z bolesti. Veľa by jej chybovalo ku blaženosti, keby
nemohla bdieť nad nadprirodzeným životom svojich dietok. Dokonalé spojenie s
Bohom, skytá jej dôkladné poznanie našej lásky, našich túžob, našich slabostí,
ba aj našich potrieb, ktoré sú nám samým neznáme. Či sa zemské matky nechvejú o
svoje dietky? Tajomstvo môjho osobného povolania, ktoré mi je nie známe, ona
pozná dokonale, aby mi ho pomohla uskutočniť.
Ako sladko
pomyslieť, že Matka Božia často oroduje, aby nám pomohla v potrebách, o ktorých
nemáme ani tušenia! To je nešťastie, že sme voči sebe slepí. Ale oči matkine
prenikajú všetko. Mária vidí všetko v božom videní. Nie zriedka, bez vyzvania
oroduje za nás, súc pohnutá našou, nám neznámou biedou.
,,K tebe, Matka
milosrdenstva, Matka úbožiakov, volajú vyhnaní synovia Evy. Naše biedy volajú k
Tebe. Naša úbohosť má svoje volanie. To údolie sveta zaznieva slzami natoľko,
že i keby ľudia nevolali, naša bieda sama by volala k Tebe. Nie je možné pred
Tebou mlčať, a Ty, aby si to nepočula? Veď si Matkou milosrdenstva.[41]
Najmä však nás
miluje. Boh je láska.
Kristus nás spasil
skrze lásku: „nás miloval a seba samého vydal za nás...,"[42] Mária tiež. Unášaná
prúdením nekonečnej lásky a nežnosťou materstva, bola pohnutá obetovať Syna za
nás.
Je to potrebné zdôrazniť. Ak je nejaká
skutočnosť, na ktorú budú vždy nadväzovať veriaci vytrvale, tak je to iste
neomylná nežnosť Márie k ľuďom. Miluje nás ako matka, ktorá mnoho trpela: sme
jej dietky, ktoré ju stoja nevýslovné mučeníctvo.
Miluje nás
skutočnou láskou: chce nás oslobodiť od našich chýb, našich bied; vyvádza nás z
ponížení, pozdvihuje nás ako to robieva matka. Privádza nás k Bohu, naplňuje
nás životom. Ak je niekto nepatrný medzi svojimi, nuž je aj ona, lebo jej
milosrdenstvo má sústrasť a jej láska je veľmi účinná.
Konečne miluje v
nás Ježiša. Sme údmi jej Syna. Matka Božia miluje spravodlivých, ktorí sú
spojení s Ježišom. Miluje hriešnikov, aby sa spojili s Ježišom. Vždy jej ide o
počatie a utváranie mystického Tela. Lásku, ktorú preukazovala Ježišovi,
pestuje k rozdeľovaniu údom Kristovým: Kto videl niekedy toľkú lásku, podobnú
materskosť?
Jej nebeská blaženosť, ktorá nikdy
nedovolí ochladnúť láske, ju ešte viac oduševňuje. Koľká túžba zachrániť tých,
za ktorých zomrel Ježiš, vidieť ako sa rozvíja a rastie vo svätosti rodina
Božia! Jej láska zapaľuje prosbu. „Modlitba za blížneho — hovorí svätý Tomáš —
pochádza z lásky." V nebi svätí, ktorí majú dokonalú lásku, viac orodujú
za tých, ktorí sú na zemi a pomáhajú im svojimi modlitbami. Sú lepšie spojení s
Bohom a preto sú účinnejšie aj ich modlitby. Podľa ustanovenia Božieho,
vznešenosť vyššie postavených, prechádza aj na podriadených. Preto povedal
svätý Pavol o Kristovi: „Teraz je naším Obrancom pred tvárou Božou."[43] Matka Božia je blízko
Neho, spojená s Ním ako kedysi pri jasliach a pri kríži, vykonávajúc s láskou
materské poslanie."
Uhádneme moc tejto
prímluvy. Už od dávna kresťanská tradícia nazvala Matku Božiu: omnipotentia
supplex, pokorne prosiaca všemohúcnosť. Všetko, čo Boh môže vôľou, Mária to
môže svojou prosbou. Hodnosť Matky a Prostrednice skytá jej pred Bohom
nesmiernu moc. „Tvoja prímluva nikdy nie je odmietnutá u Boha — hovorí svätý
Ján Damascenský — On neodoprie žiadnu z tvojich žiadostí, natoľko si sa
priblížila najjednoduchšej a najsvätejšej Trojici."[44]
Svätý Tomáš nám
hovorí, aká je prosba Pána Ježiša u Otca: ,,Oroduje za nás, predstaviac svojmu
Otcovi prirodzenosť ľudskú, ktorú vzal za nás. A prednesie aj želanie svojej
najsvätejšej duše pre naše spasenie."[45] Taká je aj Matky Božej:
Matka Božia, spojená s Vykupiteľom, pripomína svoje utrpenie a svoju lásku,
ktoré sú pretkané utrpením a láskou Syna.
Všemocnosť tejto
prosby je určená zásluhou a svätosťou Matky Božej. Nesmierne prevyšuje
orodovanie ostatných svätých. ,,To, čo všetci môžu s tebou — hovorí svätý
Anzelm — ty to môžeš sama, bez nich. Ak ty zamĺkneš, žiaden nebude orodovať za
nás, žiaden mi nepomôže. Ale oroduj, i ostatní budú orodovať a pomôžu mi."[46]
Svätej Gertrúde
bolo dožičené v nádhernom videní nahliadnuť, aká mocná je Máriina prosba.
,,Počas spevu verša: Ora pro populo, Kráľovná panien, kráčala pred trón Boží.
Kľakla s úctou a predstavila sa ako prostrednica medzi Bohom a spoločnosťou,
zbožne prosiac za každého. Ale Kráľ kráľov, jej Syn, ju zdvihol s veľkou
úctivosťou a posadil ju na svoju stranu trónu, dajúc jej neohraničenú moc, aby
nariaďovala ako sa jej páči."[47]
Týmto orodovaním
obdržíme všetko, čo je nám potrebné pre nadprirodzený život. Aby sme sa doň
mohli dostať, obdržíme milosť posväcujúcu, aby sme v ňom vydržali a
postupovali, milostí účinné. Vliate čnosti, dary Ducha Svätého, zvláštne
prispenia, aby sme mohli odporovať pokušeniam, ďalej všetky dobrodenia božie,
určené k našej spáse, konečne všetko, všetko prichádza skrz Máriu. Bez jej
prímluvy nemôžeme urobiť ani krok. Každý náš nadprirodzený pokrok závisí od
nej. Veď iba skrze milosť napredujeme. A tú rozdeľuje ona. Ona je v čele
utvárania a vývinu mystického Krista, utvárania Cirkvi a svätých. Ježiš je
predsa horčičným zrnom, ktoré rastie v Cirkvi; a Mária, ktorá bdie nad jeho
vzrastom, ako bdela nad vzrastom fyzického tela Ježiša v Betleheme a v
Nazarete.
Či už uvažujeme o
tom, alebo nie, sme ustavične pod vplyvom Máriiným. Prostredníctvo Spasiteľa —
právom — je celkom nutné. Keďže však páčilo sa Prozreteľnosti pripojiť
prostredníctvo Máriine tak dôverne ku prostredníctvu Syna, a určiť, že sa
milosť iba skrz ňu udelí, jej prostredníctvo pre nás sa stalo — účinkom —
nutné. „Všetkým rozdeľuje všetky dobrá" — hovorí Albert Veľký. „Hľa,
určenie milostí, ktoré prúdia na pokolenie ľudské — hovorí svätý Bernard
Sienský: Boh je ich všeobecným prameňom; Kristus, všeobecný prostredník; Mária
všeobecná vysluhovateľka. Panna Mária je mystickým krkom božej hlavy. A práve
týmto údom sa sprostredkujú nebeské dary ostatnému telu."[48]
„Duch Svätý
sprístupnil Márii, svojej vernej neveste, nevýslovné svoje dary a vybral ju za
udeľovateľku všetkého, čím vládne; takže, ona rozdeľuje komu chce a koľko chce,
ako chce a tak, že chce všetky tieto dary a všetky milosti. A neudelí sa žiaden
nebeský dar, ktorý by neprešiel jej panenskými rukami. Taká je teda vôľa Božia,
ktorá chce, aby sme všetko mali skrz Máriu."[49] Táto ustavičná závislosť
na Matke Božej a na jej materinskej láske, je pohnútkou veľkej dôvery a
radosti. „Celkom náhle — ani som na nič takého nemyslela — bola moja duša
pozdvihnutá. I videla som blahoslavenú Pannu v sláve — rozpráva blahoslavená
Angela z Foligna. — A keď som hľadela na tú ženu v toľkej sláve, dôstojnosti a
vznešenosti, cítila som obdivuhodnú slasť ... A Panna Mária prosila za ľudské
pokolenie. A videla som ju tak vhodne ľudsky a tak účinne, že sa to vyrozprávať
nedá. Preto i moje potešenie bolo nevýslovné."[50]
„Ja som pomocníčka
večnej Lásky — povedala Matka Božia svätej Veronike. — Som strážkyňou a paňou
tvojej duše: skrze mňa naučíš sa milovať."[51]
Čo máme ešte
povedať, keď sme naznačili, že všetky milosti dostávajú sa k nám skrze Máriu?
Azda to, že milosť ako vzácny dar, prechádza cez jej ruky od Boha k nám:
nepredstavujeme si milosť hmotným spôsobom, ako vodu, napríklad, ktorá tečie z
božieho oceánu do našej duše cez vodovod — Máriu. Milosť je akosť: vytvára sa v
duši. A Mária obsiahla od Boha moc, aby pôsobila silou Ducha Svätého pri
zrodení sa milosti v nás.
V skutočnosti ide
zase o prímluvu Márie. Táto prímluva je bezhraničnou mocou, ktorú jej Boh dal
nad nami. Je to činný výkon jej materinskej ochrany. „O Kráľovná — povedal
Dante — kto môže to, čo ty chceš?" Boh chcel, aby orodovanie Máriino sa
stalo pravidlom. Pred najsvätejšou Trojicou je toto orodovanie pokornou
prosbou, ktorá ukazuje závislosť a jednotu svojej vôle od vôle božej. Pre nás
orodovanie je znamením materskej moci a účinnou známkou milosti. Keď oroduje
Matka Božia, spôsobuje v nás milosť. Jej prosba je tvorivou činnosťou života.
Keď prosí, tvorí svätých.
Tento vplyv Matky
Božej má svoj osobitný charakter. Je to prosba, ale prosba pôsobivá,
svrchovaná. Prosba, ktorá sa stáva silou, aby sa rozvinula pre rozšírenie
kráľovstva Božieho. Kňazská prosba — v celku — vždy sa viaže na vôľu Božiu.
Mária je pomocníčka Krista: ako On i ona s Ním, pôsobí ustavične na svätých.
Účinným prispením
Márie utvorila sa v nej ľudská prirodzenosť Ježišova: v nej a s jej činnou
spoluprácou. Duch Svätý tvorí údy tejto ľudskej prirodzenosti. „Boh Duch Svätý,
súc neplodný v Bohu — to jest, neplodiaci inú božskú osobu — stal sa plodný
skrze Máriu, nevestu. S ňou a v nej i z nej vytvoril svoje veľdielo: Boh sa
stal človekom; a každý deň až do konca sveta vytvára predurčených a údy tela
tejto úctyhodnej hlavy. Preto skôr sa zišiel s Máriou, svojou drahou a
nerozlučnou manželkou, v duši ďalej stáva sa činný a mocný, aby splodil Ježiša
Krista v tejto duši, a túto dušu v Ježišovi Kristovi."[52]
V čom pozostáva
činnosť Matky Božej? Uvažujme o tom, čo vykonala pre Ježiša počas zemského
života: počala Ho, bdela pri Jeho zrodení, obetovala Ho Bohu a dala Ho ľuďom;
prisluhovala mu pri obetovaní sa. To isté činí zase pre mystické Telo. Všetky tajomstvá
sa obnovujú k nášmu dobru. Vtelenie, návšteva u Alžbety, obetovanie, utrpenie,
pokračujú každý deň, aby sa utvárali Kristove údy.
Aby sme vedeli,
ako hlboká a rozsiahla je jej činnosť, spomnime si, že je matka: počala nás a
porodila pre boží život. Ale čo je dieťa v lone matky? Či nepochádza celý jeho
život od matky? Všetko má z nej, žije z nej. Znamienkom tejto činnosti je:
znamienko — materské. Je dôverná, vykonáva sa vo vnútri duše. Povzbudzuje
myslieť na vplyv Eucharistie v Cirkvi. Na Hostiu, ktorá zdanlivé nie je nič a
predsa je životom kresťanstva. Ako jej Syn, tak aj Matka Božia, zahaľuje sa do
mlčania, ale neprestajne koná celkom pod vnútorným vplyvom. To je zákon
duchovného života: čím vznešenejší a hlbší je vplyv, tým je dôvernejší. Tichý
vplyv Márie je kvasom, ktorý nás dvíha dohora z našej špiny, nácestou, ktorá
rozprúdi našu činnosť.
Matka Božia je
neprestajne prítomná v Cirkvi. Účinkuje v živote mystického Tela. Liturgia
vzťahuje na ňu slová Prísloví: „Ihrajúc sa na okruhu zemskom, v prítomnosti
Božej, nachádzaš rozkoš v prebývaní so synmi ľudskými."[53] Aká čiastka jej patrí v
Prozreteľnosti Božej? Spravuje ľudí, riadi kresťanstvo a bdie nad rozličnými
jeho údobiami, niekedy veľmi búrlivými; stará sa o jeho potreby a odpovedá na
jeho volania; všetko vedie k dobrému cieľu, ktorý je: utváraním mystického
Tela. To je „hrou" pre ňu, ako potvrdzuje Duch Svätý. Tá všeobecná činnosť
nad stvorením — ktorej myšlienka spôsobuje v nás závrat — nepredstavuje jedinú
moc Matky Božej. Jej nesmierna moc sa prejavuje v každej hodine dokonalými
činmi, nekonečne rozdielnými a mnohonásobnými. Činmi, ktoré sú trváce a
láskyplné; aby zachytily každú dušu a celého Krista, ktorých zahrňuje
láskou. Jej podmanivá činnosť, tak sladká a nežná, neustále vniká do stvorenia.
Zo skutočností, ktoré Cirkev najživšie pociťuje je, že je vedená neviditeľnou
činnosťou a preniknutá materským vplyvom Matky Božej.
Je prítomná v
každej duši, duchovnou prítomnosťou, čo je ozaj sladkou skutočnosťou. Mária je
s nami, pretože nás vidí, miluje nás, zaoberá sa s nami. Je blízko nás, bližšie
ako náš anjel strážca, v istom smysle bližšie než my sami. Vie dokonale o
každom z dietok, ktorých volanie pozná tak ako i ich najskrytejšie tajomstvá.
Tú čiastku nás, ktorú skrývame pred ostatnými a ktorá mnoho ráz je aj nám
neznáma, Mária ju preniká. Má všetky prostriedky vpojiť sa do nášho každodenného
života a ho riadiť. Ako ľahko je nám k nej pristúpiť! Medzi ňou a nami jestvuje
opravdivá výmena myšlienok a lásky.
Niektorí —
napríklad — budú myslieť na odstup, ktorý nás delí od jej osláveného tela. Ale
čo záleží na spôsobe? Všeobecná prítomnosť Božia zahrňuje každý odstup. Jeho
moc prekleňuje vzdialenosť. Je známe, že dve telesné bytosti môžu súvisieť
navzájom a pritom byť vzdialené. Prítomnosť počína poznaním. Dôvernosť sa
utvára rozumom a srdcom. Či nie sme ustavične spojení s Máriou skrz myšlienku a
lásku? My jej hovoríme, ona nás počúva. Prosíme o pomoc, ona odpovedá milosťou.
Je v trvalom spojení so svojimi dietkami. Vidí všetko, postará sa o všetko. Je
pri nás, ako matka pri dieťati, ktoré počala a ktoré nosí v sebe.
Niektorí z jej
ctiteľov hovoria tiež o zvláštnej prítomnosti Matky Božej v duši. Svätý z
Montfortu hovorí o tom v Tajomstve Máriinom: „Daj dobrý pozor, aby ťa
netrápilo, ak sa tak skoro netešíš sladkej prítomnosti Panny Márie v tvojom
vnútri. Táto milosť nie je daná všetkým a keď Boh vyznačil ňou dušu, ako veľkým
milosrdenstvom, ľahko ju môže zrušiť, ak duša nie je verná častým sosbieraním
mysle." Mimo toho svätý Grignion nazýva túto prítomnosť veľmi jasným
slovom: „bývanie v krásnom vnútri Máriinom". Svätý Filip Nerejský, svätý
Ignác, M. Olier a iní, často sa radujú z tejto prítomnosti.
Kiežby si duša
zvykla žiť s Máriou, konať podľa jej smerníc, s láskou kráčať k Bohu skrze
Máriu. Kiežby sama bola prítomná v Márii skrze vieru. Istotne, táto prítomnosť
Márie, ktorá je drahocennou milosťou — bez ktorej, javí sa ako mimoriadny
prípad kresťanského života, — táto prítomnosť v celku zvýraznená vplyvom a
láskou, stane sa sladkou skutočnosťou vo vašom živote a východiskom duchovných
vzostupov.
Táto duchovná
prítomnosť Márie v dušiach a v mystickom Tele je z najväčších a milostivých
skutočností života Cirkvi.
I.
Matka Božia pri prameni sviatosti.
II.
Matka Božia nás pripravuje ku sviatostiam. Poníženosť, duch chudoby.
Láska.
Túžba po Bohu.
III. Priblížiť sa
k oltáru s Matkou Božou.
Samotné sviatosti
povznášajú náš život. Sviatosti sú podivuhodným prostriedkom posvätenia.
Súčasne sú zvyčajným prostriedkom, ktorým Boh vedie ľudí k svätosti. Hlavné
pramene života, ktoré predpovedal Izaiáš: „Načierať budete vody v radosti, z
prameňov Spasiteľových."[54], sú: pramene Kalvárie,
rany Kristove. Všetok život vyviera z Jeho krvi.
Ľudská prirodzenosť Kristova nás
posväcuje sviatosťami. „Nevyčerpateľné bohatstvá Krista",[55] ako hovorí Pavol, plynú
nám z nich. „Lebo vychádzala z neho sila, čo všetkých uzdravovala"[56] — hovorí Evanjelium. A tá
je v ňom aj dnes, keď sa k nemu približujeme s dôverou: ako tá žena z
Evanjelia, aj my pociťujeme ten istý účinok spásy: „Dotkol sa ma ktosi. Veď som
zbadal, že sila vyšla zo mňa."[57]
Kresťanský život
je život sviatostný. Zo sviatosti sa rodíme, sviatosťou sme živení, sviatosťou
sme uzdravovaní. Náš život je upevňovaný sviatosťou. Niektoré nás označujú pečaťou
Kristovou. Že sme spojení s Kristom, je to len ich účinok. Jediný ciel všetkých
je: spojiť nás s Kristom a posilniť putá tohto spojenia.
Tento rozvoj
sviatostného života sa nezisťuje bez hrôzy: je vzrastom Krista v dušiach. „Ten,
ktorý rozkázal svetlu ožiariť temnoty, zažiaril aj vo vašich srdciach."[58] Duša sa rozvíja,
stvárňuje sa podľa Ježiša a končí „dospením ku dospelému veku Krista".
Teda tento vzrast
je nám udelený sviatosťami, ale tiež i prostredníctvom Márie. Zaiste, že sviatosti
prinášajú samotné, tomu kto ich hodne prijíma, hojný úžitok. Nie je potrebné
rozmýšľať o prostredníctve medzi sviatostným znakom a spôsobným účinkom. Nie v
tom je smysel nášho spoliehania sa na prostredníctvo Márie.
Odkiaľže
pochádzajú sviatosti a život z nich, ktorý sa utvára v dušiach? Z
nevyčerpateľného prameňa, ktorý necháva vypúšťať s Máriou, s Kalvárie.
Sviatosti sú znakom umučenia Kristovho, prinášajú nám milosť Kalvárie. I Mária
trpela, aby nám zaslúžila túto milosť.
Odkiaľže pochádza
pripravenosť duše hodne ich prijímať? Z Máriinej prímluvy. Celkové usporiadanie
milosti obsahuje sviatostnú milosť. Mária spolupracovala pri uskutočnení toho
usporiadania: teraz spolupracuje pri rozdeľovaní.
Je matkou, matkou údov Kristových,
matkou Cirkvi. Poslaním matky je zveľaďovať život. Lež jej materstvo
neprejavuje sa vo vonkajších znakoch. Nevidíme Máriu pri udeľovaní sviatostí,
ani pri žiadnom z prostriedkov, ktorých užíva povereník Cirkvi. Mária nemá
kňazskú moc; ale, kňaz ustanovený a udržiavaný Ježišom, opiera svoj úrad o jej
materstvo.
Aj Cirkev je
matkou, ktorá rozširuje život sviatosťami. Lenže materstvo Máriine je oveľa
vznešenejšie. Cirkev je spojená s Bohom, pre synovstvo božie vyvolených a svätý
Pavol nám hovorí (Ef. ), že je to veľké tajomstvo. Avšak, viac ako Cirkev,
Mária je vyvolená k tomuto spojeniu s Bohom pre splodenie dietok Božích. Jej
materstvo nemá hraníc. Je primerané otcovstvu Boha. Boh učinil si pomoc,
podobnú otcovstvu, ktoré vyplňuje jeho vôľu pri tvorení synov Božích, bratov
Ježišových. Vyvolil si materstvo, ktoré neumenší činnosť jeho otcovstva.
Konečne, na čo sú
sviatosti? Aby vlievaly život do údov mystického Tela. Krstom sme privtelení ku
Kristovi. Eucharistia nám poskytuje život a spôsobuje spojenie s mystickým
Kristom. Ale či pri tom nespolupracuje Matka Božia? Úlohou materstva je
vytvoriť život a sjednotiť údy, ktoré budú telom. Mária je stvárňovateľkou pri
spájaní údov Kristových. V jej lone sa spojilo božstvo a ľudstvo v osobe
Ježišovej. Pod jej vplyvom dospieva k zjednoteniu aj mystický Kristus. Ak ide o
životné tvorenie, deje sa to skrz Máriu. V nej sa odohráva tajomné dianie
materstva.
Svätý Lev,
hovoriac o krste a o sviatostiach, medzi iným tvrdí, že zasahovanie Ducha
Svätého, ktoré spôsobuje činnosť sviatosti, je rozšírenie jeho pôsobenia v
živote Panny Márie. ,,Tá istá moc Najvyššieho, to isté pôsobenie Ducha Svätého,
ktoré splodilo v Márii nášho Spasiteľa, splodilo veriaceho vo vode
znovuzrodenia."[59] Lebo je pravdou, že
všetko začalo v lone Márie, s jej pričinením.
Čímže iným sú
sviatosti, ak nie ľudskou prirodzenosťou Krista, ktorá sa zapodieva našim
posväcovaním? Ona je veľkou sviatosťou Boha, „rieka života", o ktorej
hovorí Zjavenie svätého Jána. A táto ľudská prirodzenosť bola nám daná skrze
Máriu. „Prvý prameň krvi Ježišovej — hovorí Bossuet — vzniká tak, že sa začína
rozlievať krásny prúd milostí, ktorý preteká našimi žilami skrze sviatosti a
prináša dych života do každého údu Cirkvi. Mária je pri prameni sviatosti.
Tieto nám venujú moc Krvi, ktorú Ježiš má od nej.
Teraz niečo, čo je
zvlášť pravdivé o Eucharistii. Telo, ktoré sa utajuje vo sviatosti je telom
zrodeným z Márie Panny — ako to neprestáva opakovať liturgia. Eucharistia je
veľkým darom Matky Božej. „Tu teda, milovaní bratia, uvážte, zaprisahám vás,
koľko sme podlžní Blahoslavenej Matke Božej, a koľkými vďakočineniami sme jej
zaviazaní po Bohu, len za toto jedno dobrodenie. Telo Kristovo, ktoré ona
počala a nosila vo svojom živote, ktoré povila do plienok, ktoré sýtila mliekom
svojich pŕs s toľkou láskou materinskou, je tým istým telom, ktoré my prijímame
na oltári; krv toho tela pijeme pri sviatosti nášho vykúpenia .. . Nie, nieto
ľudského slova, ktoré by bolo schopné dôstojne chváliť tú, z ktorej prostredník
medzi Bohom a ľuďmi, prijal svoje telo. Každá úcta, ktorú jej môžeme vzdať,
nevyrovná sa jej zásluhám, lebo ona pripravila zo svojho čistého života
nepoškvrnené telo, ktoré nás živí."[60] Mária dáva ochotne tento
pokrm. Matka živí svoje deti. V uskutočňovaní tohto tajomstva, jej vôľa je úzko
spojená s vôľou Otca a Syna tak, ako bola s nimi spojená v tajomstve Vtelenia a
Vykúpenia. Eucharistia je doplnkom božieho darovania: „divinae donationis
complementum" — hovorí svätý
Tomáš. Keď toto darovanie vzniklo,
keď Boh tak miloval svet, že svojho jediného Syna mu daroval a Syn sám chcel sa
obetovať, Mária — z lásky — obetovala nám svojho Syna v Betleheme, v chráme, na
Kalvárii, ako svoj dar. Teraz, keď je dovŕšené toto veľké darovanie a Syn sa
nám dáva ako pokrm, nebolo by spravodlivé, aby bola prítomná účinnou úlohou a
aby aj ona nám podávala: doplnok božieho darovania, eucharistický pokrm?
Mnohí svätci
písali o tom, že na Máriinu prosbu, Ježiš ustanovil sviatosť Oltárnu. Mysleli,
že v deň Vtelenia, pripojac sa ku návrhom božím, Mária prijala tiež všetky
dôsledky Vtelenia. Určite však vedela o Eucharistii počas verejného
účinkovania, lebo Ježiš učinil o nej slávnostné prisľúbenie. Pridružiac sa tak
dôverne ku tajomstvu kríža, Mária sa pričinila aj o jeho večné predĺženie, o
obetu svätej omše, pri ktorej jej deti sú účastné ovocia Krvi. Mária teda
žiadala si našu účasť na Chlebe života.
Obrátenie P.
Hermanna je známe. Zjavila sa mu Matka Božia a medzi iným povedala: „Poď
požívať chlieb, ktorý som pripravila s panenským mliekom mojej panenskej krvi.
Poď piť víno, ktoré som vytlačila z mojej najčistejšej krvi. Ak chceš poznať
matku, ktorú máš zvlášť nasledovať, dávaj pozor na ovocie, na pokrm, ktorý ti
dáva: pozri na plod môjho života." A ukážuc mu monštranciu: ,,Hľa, môj
plod, vo mne, Eucharistia."
Ku sviatostiam potrebné je
približovať sa s vhodným rozpoložením duše. Milosť prináša svoje ovocia iba ak
nenarazí na prekážky. A prináša ich tým hojnejšie, čím sme dokonalejšie
pripravení. Každý prijíma Krista celého pri svätom prijímaní: jedni majú
nepatrný úspech, zatiaľ čo iní, lepšie uspôsobení, sú akoby ponorení do
nadprirodzeného života.
Práve tu prímluva
Matky Božej má zvrchovaný účinok. Všetky rozpoloženia duše, potrebné ku
prijatiu sviatosti, sú vymožené na prosbu Márie a udeľované ňou, ako konečne
všetky milosti.
Ozdobuje nás
týmito pripravenosťami a čnosťami, ktoré Boh rád vidí v nás: matky majú vo
zvyku prispôsobovať svoje dietky, aby sa páčili. V Zjaveniach svätej Gertrúdy
nachodíme milý opis o tom, čo podniká Matka Božia, aby pripravila svoje dietky
ku sviatostiam.
,Počas svätej
omše, pod ktorou má Gertrúda prijímať, vidí matku Pána Ježiša, v plnej nádhere
a vznešenosti všetkých čností a vrhnúc sa jej ponížene k nohám, prosí, aby jej
ráčila dopomôcť, aby mohla prijať sviatostné telo jej Syna. Tu jej dala Matka
Božia nádherný náhrdelník, ktorý ako by bol zo siedmich retiazok. Na každom bol
pripevnený drahokam. A tieto drahokamy známenaly všetky význačné čnosti, ktoré
sa sniesly od Pána Ježiša na Pannu Máriu... Potom sa sv. Gertrúda ukázala pred
Bohom s týmto náhrdelníkom. Spasiteľ bol uchvátený skvelosťou týchto čností
natoľko, že súc dojatý jej láskou, sklonil sa k nej, pritiahol ju božsky k sebe
a uväzniac ju vo svojom náručí, odmenil ju za jej panensky čisté
milovanie."[61]
Svätá Gertrúda,
vymenúvajúc čnosti, ktoré jej vymohla Matka Božia, hovorí najprv o poníženosti.
Treba sa ustavične
vracať ku Vteleniu. Je východiskom Kristovho tajomstva, ktoré v našom duchovnom
živote zaujíma význačné miesto. „Vtelenie, hovorí Bérulle, je tajomstvom, ktoré
spája Boha s ľuďmi a ľudí s Bohom a je potrebné, aby sme sa primkli ku tomu
tajomstvu ... Je pôsobivé a účinné, nuž prinášajme skrze neho plody a
vykonávajme úlohy." Teda „milosť, ktorá prináleží Vteleniu, je milosťou
uponíženia a trápenia, milosťou zničenia a pokorenia sa."[62]
Touto milosťou
bola Mária preniknutá. Jej živá viera poučila ju o vznešenosti božej a odrazom
o vlastnej nepatrnosti. „Či vieš, čo si ty a čo som ja?" Povedal Pán Ježiš
Kataríne Siénskej. „Ja som Ten, ktorý je, ty si tá, ktorá nie je." Nikto
lepšie nepochopil, nikto viac nemiloval túto pravdu ako Matka Božia. Boh bol
všetko: ona ničím. Tak Mária ju nielen videla, ale aj milovala. Videla jasne,
že mala byť iba takou, akou ju Boh chce mať. Milovala tú neohraničenú
závislosť. V tomto svetle všetko vykoná, len aby sa zapáčila Bohu; sama však
nemá nič spoločného s duchovným osobovaním. Tak ako ju chráni jej udivujúca
čistota od každej zmyselnej radosti, tak podobne poníženosť ju chráni od
duchovných potiech. V sebe je úbohou ženou, ktorá sa vzdala seba, vyvlastnila
seba. Celá pre Boha, celkom priklonená Bohu, čakala Boha. Preto tieň
Najvyššieho ju zatieni a počne Slovo. „Virginitate placuit, humilitate
concepit, — hovorí svätý Bernard: panenstvom sa zapáčila Bohu, poníženosťou Ho
počala."
P. de Condern,
hovoriac o omši, povedal: ,,Pri svätej omši musíme sa celkom stratiť, aby sme
boli v nej čisté údy Ježiša Krista." Duch zbavenia, odlúčenia sa od seba,
je duch Vtelenia. Sviatosti, sväté prijímanie nás oblečie do rúcha Kristovho,
ako hovorí svätý Pavol, za predpokladu, že zvlečieme so seba starého človeka.
Očakávate Boha, chcete sa mu pripodobniť? Odlúčte sa sami od seba. Idete k
obnaženému Ježišovi. V hostii je Ježiš prítomný vo svojej božskej chudobe.
Nielen jeho božstvo, ale aj človečenstvo je zahalené. Slovo je v nej mlčanlivé.
Hľa, vrcholné uponíženie sa Krista. A sledujme Matku Božiu v jej uskromnení, v
poníženosti. Poníženosť je predpokladom nášho styku s Bohom, vráti vám vaše miesto
pred Bohom: locus gratiae, hovoria svätí, miesto, kde Boh rozdeľuje milosť. Ako
by mohly účinkovať sviatosti v duši, ktorá sa zaoberá len sebou a nie je
presvedčená o svojej úbohosti? Skoro nič. ,.Pretože poníženosť — hovorí svätý
Tomáš — je pripravenosť duše, ktorá uľahčuje slobodný prístup duši k duchovným
a božím dobrám."[63] Kto sa spája s Bohom vo
sviatostiach? Úbohí, ponížení. Len oni jediní. Miera božích darov je
poníženosť.
Dajme sa uniesť
Matkou Božou v odlúčení sa od seba v tej pravej poníženosti, ktorá je
podmanivá, ktorá spríjemňuje našu závislosť a núti nás, aby sme slúžili Bohu,
jeho milovali, jeho velebili a, ktorý — napokon — jestvuje iba v láske.
Eucharistia,
vrchol všetkých sviatostí, je sviatosťou jednoty a lásky. Svätý Pavol písal
Korinťanom: (I. Kor. 10, 17.) „Keďže je jeden chlieb, aj my mnohí sme jedno
telo, lebo všetci máme podiel na jednom chlebe." — „Rozumejte a tešte sa —
pripojuje svätý Augustín. — Jednota, zbožnosť, láska." Jeden
„chlieb". A čože je ten jediný chlieb? Jediné telo učinené z veľa.
Pamätajme, že sa chlieb nepripravuje z jediného zrna, ale z mnohých. Počas
exorcizmu boli ste v istom zmysle pod mlynským kameňom. Pri krste ste boli ako
by nasiaknutí vodou, Duch Svätý zostúpil na vás ako ten oheň, čo pečie cesto.
Nech ste to, čo vidíte a prijmite to, čo ste ... Čo sa týka kalicha, veľa
hrozien visí na strapci, lenže mušt, ktorý tečie zo všetkých, slieva sa v
jednotu."[64]
Vidíme, že láska
je podstatou mystického Tela Kristovho. Pamätajme na to, keď sa približujeme k
oltáru. Účasť na obete má byť bratská. Bolo by nesprávne myslieť si, že
prijímanie patrí iba nám a je len výsledkom osobnej zbožnosti. Neodlučujme sa
sami s Ježišom. Myslíme na jeho údy. Nech je prijímanie najprv skutkom
mystického Tela. Byť v duševnom spojení s hlavou mystického Tela, znamená
spájať sa aj s údmi, pretože sú jeden celok. „Ten kto chce žiť, — hovorí svätý
Augustín, — vie kde sa bude tešiť zo života a kde čerpať z neho. Nech sa
priblíži, nech verí, nech splynie s Bohom a nájde v ňom život. Nech však nikdy
neodoprie spojiť sa s ostatnými údmi."[65]
Vidíme nevyhnutnú potrebu jednoty a
bratskej lásky. Neodvážme sa pristúpiť ku sviatostiam, ak nemáme bratskú lásku.
„Keď teda prinášaš svoj dar na oltár a tam ti príde na um, že tvoj brat má
niečo proti tebe, nechaj svoj dar pred oltárom, odíď sa najprv zmieriť so
svojím bratom a potom sa vráť a obetuj svoj dar."[66] Ak však máte „city
milosrdenstva" — ako hovorí Apoštol,[67] ak vaše srdce je plné
odpustenia a lásky, pristúpte a otvorte svoju dušu: Boh ju naplní životom. I
očujete Ježiša, opakujúceho vznešené slová: „Ako ty, Otče, si vo mne a ja som v
tebe, aby aj oni v nás jedno boli, aby svet uveril že si ma ty poslal."[68]
U Boha je
podstatné, že sa dáva. Či blaženosť Otca a Syna nepozostáva z tej podstatnej
lásky, ktorá pochádza z ich vzájomného milovania, z Daru, ktorý si vytvorili
jeden v druhom? Strhujúce tajomstvo, Boh sa dáva tiež stvoreniam. Otec nám
venuje Syna. Obaja zase posielajú Ducha Svätého, ktorý je — ako spomína
liturgia — Dar Najvyššieho pre svet.
Aj život je
dávaním. Dávaním v Bohu: Otec od večnosti sa dáva Synovi, ktorý prijíma v
spojení úplnú prirodzenosť Božiu. Otec a Syn spoločne vydychujú Dych nekonečnej
lásky.
Život je spojenie
v tajomstve Vtelenia. Od prvého okamihu jestvovania v lone Máriinom,
prirodzenosti ľudskej sa zmocnila osoba Slova. Božstvo sa jej chopilo a ona sa
mu dáva v plnom vzlete. Večné spojenie začalo medzi božstvom a človečenstvom.
Mohlo by sa
povedať, že tu začína spojenie Matky Božej. Keď ju moc Božia zatienila, prijíma
Ježiša v jeho božstve a človečenstve. A s akým oduševnením poskytuje všetko, čo
je potrebné k uvítaniu Boha! .
Boh konečne sa
chce dávať. Lenže v pláne božieho Vtelenia nenájdeme Boha, nebudeme účastní na
jeho živote, iba skrze Matku Božiu. Skrz ňu pastieri a mudrci sú pripustení k
jasličkám Božieho Dieťaťa a môžu telesnými očami o ňom rozjímať. To isté platí
aj vtedy, keď chceme rozjímať duchovným zrakom a s ním sa spojiť. Boh sa dáva
skrz Máriu. Dar Boží ľuďom, Ježiš Kristus, prameň nášho života, je tiež darom
Márie. Apoštolské vyznanie nám hovorí, že Ježiš počal sa z Ducha Svätého a
narodil sa z Márie Panny. To, čo bolo pravdivé od počiatku, ostane až do konca:
že všade, kde sa zrodil Ježiš skrze milosť, zrodil sa z Ducha Svätého a z Matky
Božej. Vtelením obsiahla moc dávať Krista. Kedykoľvek sa približuje k duši, usiluje
sa sprostredkovať svojho Syna.
Tejto Ježišovej
vôli dať svoj život tým, ktorí sa stali jeho údmi, musí zodpovedať v nás túžba
prijať Ho. Vieme, že táto milosť, aby sme pocítili túžbu po Bohu, pochádza od
tej, ktorá, rozhodnúc sa počať Ježiša, vydala sa v náhlosti na cestu, aby Ho
doniesla Jánovi Krstiteľovi.[69] Zapálila v našich
srdciach hlad po Bohu a najmä hlad po Eucharistii, ktorá nám dáva Syna. Nie je
to citová túžba, akú pociťovali niektorí svätí; je to duchovná túžba,
oduševnenie za duchovný pokrm, ktorý utuží našu jednotu s Bohom, ktorý obnoví
naše sily, utíši naše vášne.
Nič nie je natoľko
blahodarné ako táto túžba po Bohu. Je to najväčšia, ale i najvhodnejšia
príprava ku sviatostiam. Boh sa dáva všetkým, ktorí Ho vzývajú: ,,Ak niekoho
smädí, nech príde ku mne — povedal Ježiš — a nech sa napije!"[70] Svätej Matilde povedal:
„Včelky neletia za kvetmi, ktoré sú plné sladkého nektáru s toľkou lačnosťou, s
akou ja bežím k tvojej duši, keď túži ma prijať."[71]
V prijímaní
sviatostí milosť sa dáva podľa toho, aké silné sú túžby. Čím viac sa čaká, tým
viac sa dostane. Pretože túžba, ktorá sa zrodila z poníženosti, odstraňuje
prekážky. Otvára bránu duše, na ktorej sa uskutočňujú úchvatné slová Zjavenia
svätého Jána: „Hľa, stojím predo dvermi a klopem! Kto počúvne môj hlas a otvorí
dvere, vojdem k nemu, budem večerať s ním a on so mnou."[72]
Žijeme v stave
túžob, v stave želania. Svätý Gregor Nisénsky povedal: „Boh má smäd po našom
smäde."[73]
;Je to každodenná
rada Cirkvi v omšovom kánone: communicantes et memoriam vene-rantes in primis
Beatae Mariae Virginis — v svätom spoločenstve si ctíme pamiatku ponajprv
preslávnej vždy Panny Márie.
Kohože ideme
hľadať na oltári?
Emanuela, ktorý
ráčil sa stať „Boh je s nami",[74] ktorého skutočná
prítomnosť je posilou nášho života, „prameňom živých vôd" — ako hovorí
sväté Písmo.[75]
Ale od koho vieme o tejto skutočnej prítomnosti Emanuela, ak nie od Márie,
matky, ktorej poníženosť a čistota nám ho získaly? Kto nám uvoľní prístup k
Nemu, ak nie tá, ktorej poslaním je predstavovať Krista svetu? Ona ho dala
Jánovi Krstiteľovi, pastierom, mudrcom i Simeonovi. Ona dáva Ježiša.
Pristupujeme k
oltáru skôr preto, aby sme boli účastní obete. „Podľa jeho vôle sme teda
posvätení tým, že Ježiš Kristus raz navždy obetoval svoje telo."[76] Každá milosť, každá
svätosť pochádza z kríža a teda z omše, ktorá zvečňuje kríž. Oltár je
Kalváriou: tu je tá istá obeta, ktorá bola tam obetovaná, tá istá žertva, ktorú
prinášal k tejto obeti, kto nám poskytne Krista v úplnosti jeho tajomstiev?
Matka Božia: z nej
pochádza kňaz i žertva.
V lone Márie
človečenstvo Kristovo prijalo pomazanie Ducha Svätého. Toto kňazské pomazanie
rozlialo sa na Ježiša „ako olej ľúbeznej vône" a učinilo z Neho „veľkňaza
na veky". Duch Svätý zostúpi na teba — povedal Anjel Matke Božej — a moc
Najvyššieho ťa zatieni, a preto aj to sväté, čo sa s teba narodí, Synom Božím
sa bude volať. Aby sa toto uskutočnilo, odpovedala Mária: Fiat — staň sa mi,[77] dajúc znamenie k
pomazaniu a vysväteniu večného kňaza.
Mária dáva žertvu.
Spasiteľa chcela dať svetu, ktorý by nás oslobodil od hriechov. Táto žertva
počala sa obetovaním v lone. Svätý Pavol nás uisťuje, že hneď pri vtelení
povedal prvé slová:
„Obety a dary si
nechcel, ale si mi dal telo.
V obetách
zápalných a za hriechy
nemal si
zaľúbenie,
preto som povedal:
Hľa, tu som.[78]
Ecce venio!" „Consummatum
est",[79]
dokonané je, — s kríža — je iba dovŕšením toho Ecce venio — hľa tu som, v lone
Márie. Matka Božia vedela, že je matkou obeti.
Túto obetu
prinášala cez celý život. Najmä však na Kalvárii. Tam zastupovala Cirkev. Keďže
omša je opakovaním Kalvárie, aj v nej je neodlučiteľne spojená s božskou
obetou. Pokračuje v podávaní Veľkňaza a Obety. Keď prijímame telo, ktoré sa
obetuje na oltári, krv, ktorá nás vykúpila, ako by sme nemali myslieť na Máriu?
To telo bolo utvorené v nej, tú krv ona dala svojmu Synovi. Skrz ňu Slovo sa
stalo naším pokrmom.
Svätý Augustín to
vysvetľoval svojim veriacim. Slovo, myšlienka Boha, život i svetlo, je pokrmom
dietok Božích. V nebi je pre anjelov a vyvolených. Chce ním byť tiež na zemi.
Ale je trocha prisilným chlebom pre nás: veď my sme deti. Kto učiní pokrm
vyvolených, jedlom malých? Matka Božia. Veď je to najvlastnejšia úloha matky.
Bolo treba, aby tento pokrm Slova stal sa primeraný prijímaniu malých detí a
aby to jedlo stalo sa mliekom pre dietky, akými sme my. Všetko to učinila
matka. Slovo zostúpilo do nej; matka požila živý chlieb, premenila ho v mlieko
a ono stalo sa pokrmom dietok. Dáva nám ho v eucharistickej sviatosti, ako
spieva liturgia „Anjelský chlieb, pokrm ľudí!" Preto vzťahuje Cirkev na
Matku Božiu tie slová Múdrosti: „Poďte, jedzte môj chlieb, pite moje víno,
ktoré som vám smiešala."[80]
Svätý Ján Damascenský nazval Máriu
„pannou kňazskou". Chápeme prečo. Nie preto, ako by bola obdržala kňazský
charakter sviatosti. Ale materstvo ju označilo odtlačkom posvätnosti. Mala
ducha svojho Syna-Vykupiteľa, ktorý je prvoradým duchom kňažstva. Nemôže
vysloviť nad chlebom sviatostné slová. Ale mohla vyrieknuť vo vlastnom mene to
„Fiat — staň sa" nesmierneho významu, ktoré dalo Ježiša svetu. Ona — z
rozkazu božieho — rozdeľuje nadprirodzený život. Prostrednica je viac ako kňaz:
je matkou Najvyššieho kňaza a Obety.
Omša svätá je veľkým činom v
Cirkvi. Je podstatným úkonom Kristovho Tela. Matka Božia je tu, aby sa spájala
s Cirkvou a rozdeľovala plody Kristovej krvi.
I. Zásluhou sa
zveľaďujeme.
II. Matka Božia
uskutočňuje kresťanský život.
III. Plnosť
milosti.
IV. Matka Božia
rozdeľuje ten život.
V. Matka Božia pomáha
nám uskutočniť naše kresťanské povolanie.
VI. Matka Božia
učí nás pracovať.
VII. Matka Božia
učí nás milovať blížneho a jemu slúžiť.
VIII. Spojenie s
Matkou Božou v každodennom živote duchom poslušnosti.
Náš život môže sa
zásluhami rýchle zveľaďovať. Milosť Božia v nás je základom vzrastu. Ako sa
Ježiš vzmáhal v osobnej ľudskosti, keď žil na zemi, tak chce sa zveľaďovať v
nás, svojich údoch a prísť ku dokonalému veku. „Budeme vyznávať pravdu a láskou
budeme všemožne rásť v tomr ktorý je hlavou (Cirkvi), v Kristovi."[81]
Láskou rastieme.
Láska premeňuje všetko, aj najobyčajnejšie činy. Kresťanovi postačír aby sa
spojil s Kristom a konal Jeho vôľu a Jeho život nadobudne vrcholného významu i
skutky budú mať nevýslovnú hodnotu. Či už sú obyčajné tieto činy, či ľahké,
alebo pokorné, učinené z lásky, stavajú sa nadprirodzenými skutkami: vzdávajú
chválu Bohu a získavajú jeho prítomnosť. Dostatočne sa neuvažuje o ľahkosti, s
akou môže kresťan zveľadiť svoju milosť a získať Najsvätejšiu Trojicu pre svoju
dušu.
Milosť vzrastá
záslužnými skutkami. Ak vie láska vytvoriť skutok, ktorý predstihuje silou sám
stav, zásluha sa zväčšila, zmnožila a prevyšuje všetky predchádzajúce zásluhy.
Najsvätejšia Trojica opäť rozleje v nás nadprirodzený život. Stačí teda niekedy
pokorný skutok, inokedy jednoduché oduševnenie duše, ale nech je preniknuté
láskou.
Možno uvažovať iba
s chvením o dokonalosti, ktorú by každý z nás mal dosiahnuť. Milosť je veľmi
veľkou vecou, natoľko mocnou! Dôvera v milosť rozhybuje — aby sa tak povedalo —
vznešenosť Božiu: dôverujte takej milosti. Táto privedie ďalšiu, mocnejšiu,
účinnejšiu. Znovu sa Boh udomácni vo vás. Láska vás uchytí.
Pohliadnime na
Matku Božiu: Prežila taký život, ako je náš a zaslúžila si nesmierne milosti
počas svojho života. Milosti, ktoré má v opatere, aby nám ich sprostredkovala.
Všetky cesty, po
ktorých musíme prejsť, aj ona prešla. Mala všetky radosti a všetky utrpenia.
Prežila všetky stavy Ježiša. Prežila každé Jeho tajomstvo a pri Ňom
spolupracovala: plnosť ich ovocia pochádza od nej. Možno povedať, že všetky
milosti Ježišovho života — ktoré nám treba rozmnožovať — sú z nej a pretekajú
cez ňu, aby došlý k nám a voviedly naše duše do života Kristovho.
Matka Božia bola
stvorená na obraz Ježiša. Nijaké stvorenie nepredstavuje toľko dokonalostí.
Všetky milosti, dary, čnosti Matky Božej, sú od Neho. Ba čo viac, podala vo
svojom živote spôsoby žitia a konania Ježišovho.
Túto podobnosť s
Ježišom — ktorú musíme nadobudnúť — ona uskutočnila dokonale.
Ak chcete vedieť
ako sa klaňal a modlil Ježiš, ako sa správal voči bližnému a voči hriešnikom,
Jeho dobrotu a zhovievavosť, milosrdenstvo, dôvernosť s priateľmi, vznešenosť
svojej lásky: pohliadnite na Máriu! Toto všetko je v nej: ona to prezrádza, ona
to predvádza, pripájajúc k tomu svoju materinskú nežnosť.
„Milosti
plná"[82]
— povedal anjel Vtelenia. Svätosť Matky Božej bola už prv nesmierna. Od prvých
chvíľ života, bola plná Boha: dostala všetko, všetky dary nadprirodzeného
života. Bola plná v schopnosti celého bytia. Táto schopnosť však prevyšovala
to, čo si môžeme predstaviť, pretože Boh mal v pláne sústrediť vo svojej matke
všetko to, čo by urobil vo svojich údoch. Mal v úmysle urobiť z nej srdce
Cirkvi. Preto mala už vtedy nezmerateľnú milosť.
Táto milosť mala
sa iba zveľaďovať.
Ach! My to vieme
pridobre, že aj svätí sa zastavili, padli. Poplietli osobné zámery s božím
účinkovaním. Ba, Boh nečiní všetko vo svätých.
Mária sa však
poddala milosti úplne. Nijaká chyba, nijaká nedokonalosť, nemohly nikdy sputnať
jej rozmach. Jej vôľa, spojená s vôľou Božou, kráčala s neodolateľnou mocou.
Od svojho počatia smerovala k Bohu s dobrovoľnou láskou. Všetky skutky jej
života boly riadené preveľkou láskou, ktorá rozrastala sa v každej milosti.
Neprestala vystupovať vo svätosti, pretože ustavične vystupovala v láske.
Ľudská predstava je prislabá, aby mohla sledovať tieto pokroky. Každou hodinou
nespočetne vzrastaly. Nič nestratila z božieho povzbudenia. Milosť
rozprestierala sa v nej tak ako v nebi. V každom okamihu, vernosť v láske
priťahovala Najsvätejšiu Trojicu, ktorá sa rozlievala v novom prúdení.
Neprestajné pritekanie nadprirodzeného života.
Tieto nové zásluhy
získala Mária postupne, keď sa odohraly Ježišove tajomstvá.
Napríklad —
pozrime — čo sa odohralo v Márii počas prebývania Ježiša v jej lone. Jedinečná
výmena lásky. Spojenie začína už v tele a potrvá navždy. Mária poskytla
Ježišovi svoje najčistejšie telo, k utvoreniu Jeho tela. Dala mu krv, ktorá má
spasiť svet. Utvárala to srdce a to človečenstvo, z ktorých prúdia toľké
milosti. Toto vyznačenie konala s nevýslovnou nežnosťou, láskou, plnou
Ježišovho svetla, ktoré ožarovalo cieľ toho tajomstva. Na to odpovedal Ježiš
tak, ako to môže učiniť iba Boh. To, čo sa odohralo v živote Márie, pripomína
to, čo učia teológovia o vnútornom živote Najsvätejšej Trojice. Totiž o večnej
výmene svetla a lásky medzi troma božskými Osobami, o ich vzájomnom prenikaní
sa, ktoré spôsobuje blaženosť v Bohu. Tak aj medzi Ježišom a Máriou odohrala sa
výmena zázračnej lásky, ktorú jedine Boh môže pochopiť. Aké prúdenie milosti
vzišlo Márii z tak dôverného a ustavičného spojenia s pôvodcom milosti!
Spojenie tak jedinečné a tak plné! Sama prítomnosť Slova bola príčinou,
udržiavajúcou milosť; a dokonalé schopnosti Máriine prispievaly k šíreniu tohto
bohatého a trvalého prúdenia.
Dôverný spoj s
človečenstvom Ježišovým vyžaduje zasa iné, duchovné, veľmi dôverné spojenie,
skrz milosť. „Pán Ježiš — náročky spája sa iba tak svojím telom, že sa súčasne
veľmi tesne spája duchom.. . Ak je teda tak, ó božia Panna, rozumiem trocha tak
veľkému spojeniu v tebe, čo však nemôžem vypovedať, nakoľko môj duch ešte
ustavične sa usiluje, aby si to sám vysvetlil. Keďže také je tvoje spojenie s
telom Ježišovým, nakoľko si ho počala vo svojom živote, nemožno si ho ani
dôvernejšie predstaviť. Ak by tomu spojeniu s telom neodpovedalo spojenie
ducha, láska Ježišova bola by oklamaná v tom, čo si zaumienil, trpel by
násilie. Bolo potrebné preto — k Jeho uspokojeniu — aby si sa s ním duchovne
spojila natoľko, že by si ho cítila putami prírody a krvi. A keďže to spojenie
sa odohráva skrze milosť, čo možno ešte viac myslieť a povedať? Kde sa musia
zastaviť naše predstavy, aby neučinily újmu tejto veľkosti? A kedyže sa nám
podarí nazhromaždiť všetko, čo sa vzťahuje na dary stvoreniam? Všetko to
nakopené spolu, bude sa môcť vyrovnať tvojej plnosti?"[83] ,,Ježiš — hovorí Bérulle
— ju vzal za svoju, uchvátil ju v sebe. A tieto dve srdcia, Ježiša a Márie, tak
blízke a spojené skrz prírodu, sú zároveň oveľa viac zjednotené a dôverné skrz
milosť a žijú jedno v druhom."[84]
Teda, po celý svoj
život Matka Božia sa zúčastnila na tajomstvách svojho Syna. Týmito tajomstvami
Boh pomaly rozvinoval svoje tajné zámery vo svete. Matka Božia bola pri tom
dôverníčkou. Ba viac, v týchto tajomstvách zastávala miesto spolupracovníčky
Spasiteľovej. V nich spolupôsobila. Boh ju pre túto spoluprácu osvecoval. A
všetko to zväčšovalo jej zásluhu. Konala vo svetle a v láske. Pomyslite si —
napríklad — na jej zásluhu pri kríži. Jej spoluutrpenie bolo dielom lásky:
lásky k Bohu, lásky k ľuďom. Veď z lásky dala nám Syna. Koľká nesmiernosť
zásluh! Čí nemala dostať toľké milosti v tej hodine, keď sa stala — skutočne —
skrz materstvo utrpenia, matkou všetkých dietok Božích?
Pripojme k tomu
vzrast, ktorý pochádza zo zveľaďovania každodenného života. Žiadna škvrna,
nijaký pád, nijaké zastavenie v rozvoji tejto nesmiernej milosti. Nepretržitý
pokrok. Každá činnosť Matky Božej bola vzrastom. Boh, pomáhajúc láskou, ožiaril
ju svetlami; pritom neboly iné ohraničenia, iba ustavične rastúca schopnosť
Matky Božej. „Rozsievač vyšiel siať"[85] a hádzal každú chvíľu
semeno. Ona ho zbierala s učenlivosťou, s láskou: zachovala všetko. Pre žatvu
stonásobne. „Roky ubiehaly — vraví Bérulle — milosti sa zväčšovaly. A v tom
poriadku milosti, ktorý iba jej prináležal, vchádzala zo dňa na deň do
obdivuhodného ovzdušia. A vstúpila tam skrze zvláštne vliatu milosť a skrz
dokonalé spoluúčinkovanie. To je posvätný súzvuk, ktorý zaznieva z ducha
Božieho a z ducha Márie. Boh rozlieval každým okamihom novú milosť do tejto
duše a ona ju prijímala bezprestania a zo všetkej svojej sily. Táto súhra a
dokonalá zhoda ju dvíhala k vrcholu milosti. Milosti však, aj akokoľvek veľké v
tej duši, ktorá ustavične napreduje po božích cestách, sú iba stupňami, ktoré
ju vedú k novým milostiam. Duša tak zriedkavá, vynikajúca a božia, žijúca síce
na zemi, no uchvacujúca nebesia, uchvátila by zem, keby jej temnoty neodtrhly
svoj pohľad od tak zriedkavého zjavu."[86]
Láska vytvorila
krásu jej života. Do svojich skutkov Matka Božia vložila toľko svetla a lásky,
že prevyšovaly najzápalistejšie diela najväčších svätcov. „Spev nacvičených
slávikov — hovorí svätý František Saleský •— je o veľa súladnejší, než spev
najlepšie naučených čížikov."[87] V každej minúte horúca
láska prijímala milosť, vydávala sa jej bez zamiešania sa, splňovala ju dokonale
a spôsobila znásobenie bez konca. „Dni sa pripájaly jeden k druhému, roky
nasledovaly za rokmi a ako pohádkový stroj, vytrvalej sily a neviditeľnej
rýchlosti, činnosť zhody s milosťou a posvätenia sa dostihovaly, zmnožiac sa
časom vo výtvor, ktorý by mohol vyplniť všetky číslice ľudí."[88]
„Keďže božia láska
vládla v jej srdci, bez akejkoľvek prekážky, Mária kráčala zo dňa na deň,
ustavične vo zveľaďovaní sa skrz cvičenie a vzrast v sebe. Takže, došla
nakoniec — vždy sa vzmáhajúc — k takej dokonalosti, že ďalej nebola schopná zem
ju pojať. To je teda iná príčina smrti Márie popri živosti jej lásky ..."
„Ako láska
udržovala Máriu pri živote, tak pre lásku umiera,"[89]
Mária je Matka.
Matkinou slávou je plodnosť. Ak ju teda Boh učinil tak veľkou a schopnou
obsiahnuť všetky poklady života, to preto, aby ich rozdeľovala. Je nádržou
milostí božích, aby z nej mohly odtekať. Požehnania, ktoré obsiahla, musia zostúpiť
na duchovné stvorenie. Boh je v nej ako prameň života pre Kristove údy. Toľko z
neho prijala iba preto, aby to rozdelila.
Okrem toho núti ju
k tomu láska. Zákon lásky, najmä materinskej je: rozdávať sa. Mária je plná
života a blaženosti a my sme v núdzi. Viete si predstaviť matku, skutočnú,
ktorá by, súc šťastná, netúžila, aby aj jej dietky boly šťastné? Skutočne,
život, ktorý skrz ňu preteká, udeľuje ho nám. Pre nás, Matka Božia je iba
láskou, láskou, ktorá sa dáva.
Naše šťastie
obsiahneme iba uskutočnením nášho nadprirodzeného povolania. „Nech je požehnaný
Boh a Otec nášho Pána Ježiša Krista! — hovorí svätý Pavol — On nás v Kristovi
požehnal všetkým duchovným požehnaním v nebeských veciach. V ňom si nás ešte
pred stvorením sveta vyvolil, aby sme boli pred ním svätí a bez úhony. Z lásky
.. ."[90]
Boh myslel na nás od večnosti a vo svojej láske určil nám, aby sme dosiahli
dokonalosť; chce, aby sme stali podobní Synovi. „Lebo, ktorých on predpoznal,
tých aj predurčil, aby sa stali podobnými obrazu jeho Syna."[91] Také je kresťanské
povolanie: aby sme sa stali podobnými Kristovi, aby sme sa stali „obrazom
Krista", aby sme žili ako Kristus.
V akej miere každý
z nás musí vypracovať v sebe podobnosť s Ježišom? Je to božie tajomstvo. Matka
Božia však poznala najskrytejšie tajomstvo nášho večného predurčenia. Vie o
každom osobnom povolaní, vie akým mám byť. Materinská láska Márie pohýňa ju,
aby sa starala o moju duchovnú budúcnosť. V uskutočnení tohoto povolania, ona
je ozajstnou vodkyňou, pomocnicou a posilou. Duchovný život uskutočňuje sa
každým dňom. Má svoj rast a tiež prekvapenia, skúšky, svoje neistoty a
slabosti. Matka božej milosti je vodkyňou tohoto vzrastu: vkladá doň sladkosť,
nežné prispenia, jemnú starostlivosť, celú svoju súcitnosť.
Predovšetkým usiluje
sa. aby nám dodala oduševnenia za Boha, aby nám vnukla túžbu po nadprirodzenom
živote. Túžba je základom každého vzrastu. Spomína si na Syna Ježiša pri bráne
chrámovej; „stal a volal: Ak niekoho smädí, nech príde ku mne a nech sa
napije!"[92]
Kresťan, ktorý by hľadal Boha, nebude omeškávať s jeho stretnutím. Ježiš Angele
z Foligna povedal: „Keby ma chcel niekto cítiť vo svojej mysli, neodňal by som
mu seba. A ktokoľvek by ma chcel vidieť, s veľkým potešením by som sa mu dal
vidieť, A ktokoľvek by sa chcel so mnou rozprávať, bolo by mi veľkou slasťou s
ním sa naozaj rozprávať."[93]
Skúsenosť nech za
nás hovorí, že tí, ktorí žijú s Matkou Božou, sú oživovaní najväčšou nádejou v
uskutočnenie ich kresťanského povolania. Svätý Pavol si želal, aby sme „v láske
zakorenení a založení, mohli so všetkými svätými porozumieť tú šírku a dĺžku,
výšku a hĺbku, poznať totiž lásku Kristovu, ktorá prevyšuje všetko poznanie a
aby vás naplnila všetka plnosť Božia".[94] Teda najprv si želať, aby
sme mali túžbu po „plnosti Božej", aby sme túžili po tomto hlbokom spojení
s Ježišom.
Túto
„plnosť", Matka milostí, vlastní pre nás a môže uspôsobiť našu dušu, aby
ju prijala. Veď je to materinským poslaním, aby z nás utvárala údy Kristove.
Preto „bude ukazovať Ježiša" v celom vašom živote, naučí vás Ho hľadať v
úlohách stavu, vo vašich prácach, utrpeniach a v ostatných údoch mystického
Krista.
„Syn človeka
neprišiel — hovorí Ježiš — na to, aby sa dal obsluhovať, ale aby sám slúžil
iným."[95]
Tak isto myslela aj matka. Jej" život plynul v práci.
Čo robila? To, čo
konečne aj ostatné ženy v Nazarete. Je potrebné, aby sme ich videli v
jednoduchých domoch, v prízemných izbietkach, vydlabaných do skaly, na úbočí
pahorku. Podobne vyzeral — napríklad — aj domec Jozefov: v ňom sa stará o
prípravu veľmi chudobného jedla, chystá pokrmy, melie zbožie, miesi múku, pečie
chlieb, poberá sa k jedinému prameňu v Nazarete. Z neho načierajú aj ostatné —
a podľa galilejského spôsobu — nesú krčah na hlave. To isté teda robí každý deň
aj tá, ktorá je požehnaná medzi ženami. Materinské ruky Máriine, ktoré nosily
Dieťa-Ježiša, horlivé sa zamestnávajú s každodennou prácou a jednotvárnou
domácnosťou. Tomu venovala celé svoje srdce, lebo taká bola vôľa Božia. Jej
práca sa stala skutkom poklony, poníženej služby ku oslave najsvätejšieho Pána.
Vyrovnala sa s tým s pokorou plnou lásky. Práca do únavy znamenala pre ňu
plnenie spravodlivosti. Bol to vynikajúci druh poníženosti nielen podľa vôle
Božej, ktorá chcela, aby človek v potu tvári vyhľadával svoj chlieb, ale aj
podľa bytia Božieho, ktoré človeka obdarilo tak vznešene.
A konečne, nebola
azda matkou Vykupiteľovou? Ako jej Syn aj ona sa zasvätila pokániu práce, práce
namáhavej, roboty chudobných ľudí.
Matka Božia nás
zve k tejto práci: takáto práca sa stáva náboženským dielom, pokorným uznaním zvrchovaných
božích práv. Súčasne je službou blížnemu. Je spravodlivé, aby my — hriešnici —
sme sa strávili v jednote s Kristom, v službe Toho, ktorý nás toľko miloval. Je
spravodlivé, aby údy Kristove sa obetovaly jeden pre druhého: kresťanská práca
je výmena služieb.
Práca je boľavým
tajomstvom pokolenia ľudského. Pre hriech dedičný prišiel trest. Trest trpký.
Ale je tiež tajomstvom radosti. „Môj Otec pracuje ešte aj teraz, aj ja — hovorí
Ježiš — teda pracujem."[96] V našej ťažkej
robote, pomyslíme na Božie konanie. Tak čiastočne skrz prácu budeme
spolupracovať na posvätiteľskom diele božom na svete. Keď Boh stvoril človeka
na zemi, stvorenie bolo ukončené: ostáva nám však, aby sme ho usporiadali, aby
smerovalo k Bohu, aby ospevovalo slávu Božiu. Naozaj, stvorenie nie je natoľko
divadlom, aby sa naň dívalo, ako skôr dielom božím, ktoré sa má dotvarovať. ,,A
všetko stvorenie — hovorí nám svätý Pavol — s dychtivou túžbou očakáva toto
zjavenie sa synov Božích ... všetko stvorenie spoločne vzdychá a spoločne sa zvíja
v bolestiach až dosiaľ."[97] Ale ako pracovať?
Spomnime si na Nazaret. Keď Ježiš a Mária pracovali, nešlo to na úkor
duchovného života. Práca ,,Ja som vo svojom Otcovi",[98] mohol povedať Ježiš vždy,
či to už pri hobľovacom stole Jozefovom, alebo na chodníkoch Galiley. Matka
Božia neprestajne zotrvávala v rozjímaní a v láske k Bohu: bol to jej trvalý
prameň duchovného života, o ktorý sa opieraly všetky vonkajšie činnosti a v
ktorom prekvitaly všetky tajomstvá. To je to, čo žiada aj svätý Pavol: ,,A
čokoľvek činíte slovom, alebo skutkom, všetko čiňte v mene Pána Ježiša, dobrorečiac
skrze neho Bohu Otcu!" [99] Práca duší, ktoré sú
spojené s Bohom, je prospešnejšia ku sláve Božej a ku spáse ľudí ako práca
obyčajných kresťanov. Práve pre lásku, ktorá ich podnecuje. Ich činnosť
prestáva byť nebezpečná pre ich duchovný život. Ich práca vyrastá z lásky. Ba
ani namáhavé zamestnania — ak sú konané s Bohom - neumenšia spojenie
týchto duší s Pánom Ježišom. „Keď sa jeho duch vhĺbi do vášho — povedala
blahoslavená Mária zo spoločnosti Božieho Vtelenia — a keď sa zmocní vášho
základu, aby vás dôverne a činne zapojil do Božej Velebnosti svojej, pohľadom
lásky, žiadne vaše zamestnanie nebude môcť vás vyrušiť v tomto božom
obcovaní." A dodala: „Vravím: v základe, keďže nie je možné v tomto svete
konať časné záležitosti bez toho, aby sme nevynaložili vhodnú pozornosť úsudku
a rozumu. V tom stave spojenia a obcovania s Bohom v najšľachetnejších záhyboch
duše, vôbec sa nestratí Jeho svätá prítomnosť."[100]
Často sa prihodí v
týchto vysiľujúcich prácach,, že láska nebude zmyslová, a že bude viesť iba
zámer vôle. Preto však služobníci Boží neustanú vôbec v cvičení lásky; veď „kto zachováva jeho prikázania, zostáva v Bohu
a Boh v ňom".[101]
Láska k blížnemu
je nadprirodzenou a božskou čnosťou, to jest z tých najväčších čností, ktoré sa
priamo vzťahujú na Boha. „Láska, ktorou milujeme blížneho — hovorí svätý Tomáš
— je toho istého druhu ako láska, ktorou milujeme Boha." Preto, nie sme v
tom slobodní, či máme, alebo nemáme milovať svojho blížneho. Pán Ježiš týmto
príkazom ustanovil bezvýhradnú povinnosť. „Moje prikázanie je, aby ste sa
navzájom milovali, ako som vás ja miloval."[102] Vlastnou známkou
kresťana je bratská láska. „Po tom poznajú všetci, že ste moji učeníci, keď sa
budete navzájom milovať."
Večný Otec povedal
svätej Kataríne Siénskej: „Len čo ma duša miluje, miluje aj blížneho, ináč jeho
láska nebola by pravdivá, keďže moja láska a láska k blížnemu sú jedno. Čím
viac mňa miluje duša, tým viac miluje blížneho." Táto jednota lásky k Bohu
a k blížnemu je tak úzko spojená, že svätý Pavol odvažuje sa povedať: „Kto
totiž miluje blížneho, splnil (všetok) zákon."[103] A svätý Ján: „My vieme,
že sme prišli zo smrti do života, lebo milujeme bratov. Kto však nemiluje,
zostáva v (moci) smrti."[104]
Služba blížnemu je
bezprostredným ovocím božieho spojenia. Známkou dobra je, aby sa rozdávalo. Od
večnosti jestvujúce nekonečné Dobro, rozdáva sa v osobe Syna a Ducha Svätého a
končí tým, že preteká navonok, do stvorenia. Taktiež, len čo stvorenie je
účastné tohto Božieho dobra, hneď pociťuje túžbu, rozdávať sa ostatným. Čím
viac ho vlastní, tým viac ho chce dať. Čím viac je Boh vo stvorení, tým viac je
ono pohýňané, aby Ho rozdávalo. Taký je zákon, ktorý riadi vzájomné osvietenia
anjelov: keďže anjeli prehojne vlastnia Boha, vyššie stupne sborov sa ponáhľajú
rozdať svoje osvietenie nižšie postaveným anjelom. Konečne je to aj u svätých:
nakoľko poznajú a milujú Boha, natoľko sú nútení rozdať svojim bratom svoje
poznanie a lásku. Tak, že oprávnene a zákonne možno súdiť o vnútornom stave
duše z horlivosti, ktorú preukazuje v službe blížnemu. ,,Ó naše Vzkriesenie,
všemohúca a večná Trojica, rozpáľ moju dušu! Ó Vykupiteľu! Naše Vzkriesenie!
Trojica večná, Oheň, ktorý vždy plápolá, ktorý nikdy neuhasínaš, ktorý nemôžeš
sa umenšiť práve tak ako neprestávaš sa rozdávať celej zemi... zaprisahám ťa,
aby si rozblčal mojou dušou a zapálil ju za spasenie sveta."[105]
Matka Božia mala k
bližnému zápalistú a nesmiernu lásku. Jej láska k bližnému bola ako by plynutím
lásky k Bohu. „Prosím teda za nich — povedal Ježiš svojmu Otcovi — ... lebo sú
tvoji."[106]
Keď rozjímala o nevysloviteľnej láske božej k dušiam: Otec stvoril ich čírou
dobrotou a obdaril tak veľkolepé, pozval ich ku večnej blaženosti; Syn stal sa
človekom pre ne, odišiel, aby ich namáhavé hľadal a trpel, aby boly šťastné;
Duch Svätý, Duch lásky a pravdy, ustavične pracuje, aby sa stály čisté, sväté,
oslávené; keď Matka Božia rozjímala o „tejto priveľkej láske" (a stávalo
sa to každú chvíľu), cítila sama, že je uchvátená láskou bez hraníc, k všetkým
dušiam, dcéram Otca, údom Syna, chrámom Ducha Svätého, a čo viac, k svojim
dietkam. V srdci si hovorievala — ako Ježiš —: ,,A ja život dám za svoje
ovce."[107]
Žila pre nás. Celý život prosila za nás. Je pravda, že jej modlitba bola
ponajprv poklonou Bohu, vďakočinenie. Lenže hneď po tom, bola orodovaním za
nás. Dobre vedela, že preukázala Bohu touto modlitbou radosť: poskytla
príležitosť svojmu milostiplnému životu, aby pretekal, keďže Boh očakával modlitbu,
aby mohol rozliať svoje dobrá. Pridružila sa k nemu svojím milosrdenstvom.
Matka Božia
povedala anjelovi, že je dievka Pána. Mohla by bola pripojiť, že je dievkou
ľudí. Veď iba pre nás žila. Vo veľkých tajomstvách jej života, služba mala
význačné miesto. Kto by nevedel, že odpoveď pri Vtelení bola prejavom Máriinej
lásky k ľudom, ktorých prijala za dietky? Láska ju nadchla k velebeniu u
Alžbety. A láska ju nútila, aby sa prihovorila k Synovi v Káne Galilejskej, aby
predišiel svoje zjavenie sa a urobil prvý zázrak. Pre lásku prijala utrpenie na
Kalvárii.
Od čoho sa
vznietila tak veľká horlivosť? Aby sme pochopili pravé korene lásky k dušiam,
apoštolskej horlivosti, treba začať pri tom, čo sa odohralo v lone Máriinom, v
okamihu Vtelenia. Svätý Pavol to vyložil v Liste ku Židom: „Preto povedal
(Ježiš), keď prichádzal na tento svet: Obety a dary si nechcel, ale si mi dal
telo. V obetách zápalných a za hriechy nemal si zaľúbenia, preto som povedal:
Hľa, tu som ... Ja mám plniť, Bože, tvoju vôľu! ... Podľa jeho vôle sme teda
posvätení tým, že Ježiš Kristus raz navždy obetoval svoje telo."[108] Hodne neskoršie, Matka
Božia počula Syna, keď povedal apoštolom tieto prekvapujúce slová, ako ozvenu
toho Ecce venio — Hľa, tu som, ktoré bolo vyslovené v jej lone: „Preto ma
miluje Otec, že kladiem život."[109]
Boh chcel spasiť
ľudí smrťou Syna. A Syn prijal túto vôľu, pretože ho Otec miloval. Apoštolát,
služba blížnemu, pozostáva teda najprv v obeti, ktorá sprostredkuje
nadprirodzený život. Slovo sa stalo telom pre túto obetu, ktorá oslavuje Boha:
„Ale nie, lebo práve na to som prišiel, pre tú hodinu. — Otče, osláv svoje
meno!"[110]
Uvažujte teraz o
spojení Ježiša a Márie a pochopíte silu jej horlivosti. Ona tiež povedala svoje
Ecce venio, ktoré pozostávalo v tom, že obetovala Syna za nás. Celá nesmierna
milosť matky mystického Tela, priviedla ju k obeti a teda ku apoštolátu. Chcela
rozliať nadprirodzený život, osláviť Boha tým, že utvárala údy Krista.
Takto možno
pochopiť, že služba bližnému nepozostáva v chvate, ale nadovšetko v modlitbe a
obeti. Duch obetavosti, je duchom ozajstných apoštolov: nimi sú ti, ktorí sa
dávajú v láske Kristovej. Preto je Matka Božia Královnou apoštolov.
Jediné slovo
Ježišovo zahrňuje celý jeho život. Je to slovo, ktoré vyslovil, keď prichádzal
na svet: „Ecce venio — Hľa tu som" môj Bože, aby som splnil Tvoju vôľu.
Jediné slovo Máriine zahrňuje podobne celý jej život: je to slovo, ktoré
povedala archanjelovi: „Hľa, dievka Pánova."[111] Obaja žili podľa toho
slova, ktoré bolo vyslovené na začiatku ich poslania, ktoré silne znelo pokorou
a vyjadrovalo dôkladne stav ich duše. Boli poslušní a sväté Písmo nám hovorí
,,až po smrť, a to po smrť na kríži."[112] Všetka ich detinská
láska, vzhľadom na Otca, sa vyjadrovala a utvárala v ľúbeznej a bezhraničnej
poslušnosti. ,,Mojím pokrmom je činiť vôľu toho, ktorý ma poslal", „lebo
robím vždy to, čo je jemu milé".[113]
Matka Božia vyzýva
k tomu duchu poslušnosti. Tento duch je svedectvom, najvyšším svedectvom lásky.
„Kto pozná moje prikázania a zachováva ich, ten ma miluje. A kto mňa miluje,
toho bude milovať aj môj Otec, aj ja ho budem milovať a zjavím mu seba
samého."[114]
Všetci sme povinní láskou, ale kto môže tvrdiť, že miluje? Niektorí, ktorí sú
blízki smyslovosti, mohli by sa domnievať, že napredujú v duchovných výškach,
keďže majú blízko k slzám a radi sľubujú. Slová Pána Ježiša nás vystríhajú pred
nespoľahlivosťou našich citov: láska pozostáva v poslušnosti.
Túto poslušnosť
uvádza do spojenia s Bohom: „Toho bude milovať aj môj Otec". Závislosťou
na Bohu sa pestuje prilnutie k Bohu. Láska ustálená, osvedčená a vieryhodná,
spôsobuje vzájomnú dôveru, vnútorné príslušenstvo. Kresťan, ktorý poslúcha,
opiera sa o vôľu Božiu, vzdáva sa svojich práv, je s Bohom — ako hovorí svätý
Pavol „jeden a ten istý duch". Živí sa z Boha: „Boh je ustavičným
prijímaním pre dušu, ktorá koná jeho vôľu"[115] — povedal svätý Vincent
z Pauly.
Ježiš vyslovil
otriasajúce slovo o poslušnosti. A hlavne čo sa týka Matky Božej: „Kto plní
vôľu môjho Otca, ktorý je na nebesiach, ten mi je bratom, sestrou a
matkou."[116]
Hla, moja matka: „Ten — duchovne — počal slovo skrze vieru — hovorí svätý Béda
— porodil ho, živil ho konaním dobrých skutkov, vo svojom srdci a v srdci
bližného." To je veľká úloha kresťana: zrodenie z Boha.
Uhádneme, aká je
zásluha duše, ktorá žije v tomto duchu poslušnosti. Jej priemerné skutky sú
sväté. Prestáva u nej obyčajný a bezvýznamný život: skrz poslušnosť všetko
konanie je milé Bohu. Práve poslušnosťou, ponížený život Matky Božej stal sa
tak slávny pred Bohom. Kresťan nie je viac samotný, keď nasleduje vôľu Božiu.
Môže povedať s Pánom Ježišom: „Ale nie som sám, lebo Otec je so mnou!"[117]
Život Matky Božej
bol dokonalé a trvalé „áno", podľa vôle Božej. „Áno" úplné, ktorým sa
primkla k Bohu. Tak mohol Otec nebeský splniť svoje veľké tajomstvo. Skrz
poslušnosť, Matka Božia tiež nás vedie ku uskutočňovaniu nášho povolania. Či
nepovedal svätý Pavol: „Boh chce vaše posvätenie?"[118]
Najsvätejšia
Trojica pracuje bez odpočinku na uskutočnení tejto vôle. Uvažujm^ o tom, čo by
sa prihodilo, keby Boh — skrz našu ochotu a pripravenosť — sa stal pánom, aby
priviedol svoju túžbu k cieľu! Koľkú hojnosť milostí by sme obsiahli v deň, keď
naša poslušnosť by bola odvetou na Jeho lásku! A koľká radosť by to bola pre
Matku Božiu, keďže by sa vyplňovaiy najväčšie určenia Božie: dovŕšenie Krista
vo svätých?
I. Matka Božia
pripravuje nás k modlitbe.
Nábožnosť Kristova
a jeho matky.
Vnútorná čistota;
ticho, sebazaprenie.
II. Matka Božia
učí nás modliť sa s radosťou.
Radosti Máriine.
Naše radosti.
Matka Božia učí
nás prijímať naše radosti.
Matka Božia spája
nás s radosťou Ježišovou a svojou.
III. Matka Božia
učí nás modliť sa s vierou.
Ježiš odchádza.
Modlitba z viery.
Nasledovanie Matky
Božej.
Modlitba v noci.
,,No blíži sa
hodina, ba je už tu, keď sa praví ctitelia budú klaňať Otcovi v duchu a
pravde" — povedal Ježiš Samaritánke. ,,A sám Otec chce mať takýchto
ctiteľov."[119] Ježiš prišiel na svet,
aby vytvoril a pribral na pomoc ctiteľov v duchu a pravde, ktorí vzdajú Bohu
dokonalú úctu, ktorú nebeský Otec očakával už od stvorenia sveta. Prvým
stvorením, ktoré dokonale splnilo jeho túžbu, bola matka: Matka Božia, pripojac
sa ku poklone svojho Syna, vo svojom živote, v obeti, venujúc sa s ním
vybudovaniu kráľovstva Božieho na zemi, bola dokonalá ctiteľka.
Čo znamená klaňať
sa Bohu v duchu a pravde? Znamená venovať nekonečným právam Božím plné znenie
rozumu a ľudskej vôle. To jest ctiť Boha, ako sa zjavil. To znamená pokorné
sklonenie sa pred Jeho dokonalosťou, obdivovanie a chválenie Pána. Konečne
znamená to, že sa tešíme z Jeho blaženosti a radostne sa púšťame do plnenia
Jeho vôle. To je plná pocta podrobenosti a lásky.
Taká bola poklona
Ježiša. Jeho vnútorný život bol ustavičnou poklonou. Všemocné hnutie viedlo ho
k uponíženiu sa pred Otcom, na spôsob vnútorného zničenia. Ježiš — ako človek —
vlastnil svoju dokonalosť zo štedrosti Boha; bol stvorením, teda nič. Plný
obdivu k toľkým prijatým dobrodeniam skrz ľudskú prirodzenosť, pociťoval
ustavične potrebu znovupoznávať túto plnosť zvrchovanosti Božej. Bol šťastlivý,
že môže chváliť, oslavovať nekonečné dokonalosti Boha, ba, že má v nich
zaľúbenie a odpočinok. Ježiš znášal všetko v tejto ustavičnej poklone, ktorá
nebola iba milovaným uznaním nekonečných práv a pálčivou nutnosťou závislosti
na sláve Božej. Nijaké stvorenie sa viac nesnížilo pred velebnosťou Božou;
nijaké nepociťovalo toľkú úctu pred dokonalosťou Božou. A konečne, nijaké
necítilo takú veľkú túžbu, aby sa obetovalo k osláveniu Boha.
Preto už v lone
matky povedal; „Hľa, tu som, aby som plnil Tvoju vôľu!"[120] Preto bol taký pokorný
aj pred ľuďmi. Vyžadovala to práve tak spravodlivosť ako aj Jeho láska. Chodil,
nie ako ten, ktorému sa slúži, ale ako ten, ktorý slúži. ,,Pýcha, puč sa nad
tým divadlom! Ježiš, syn tesárov, tesár sám, známy pre toto cvičenie bez toho,
aby sa hovorilo o inom úrade, alebo o inej činnosti."[121]
Matka Božia sa
dôverne spojila s náboženstvom svojho Syna. Nasledovala ho v tajomstvách, keďže
bola matka a keďže bola s ním spojená stavom — v diele vykúpenia. "Ba, v
každom z týchto tajomstiev, jej prvé spoločné dielo je hľadanie slávy Božej,
poslušnosť a poklona. Tou istou potrebou klaňania a pokory sa znižovali pred
Bohom.
Matka Božia sa ponížila, aby vďaky
činila: „Keďže Pán shliadol na poníženosť svojej dievky"[122] — povedala príbuznej
Alžbete. Videla Pána skloneného k prirodzenej slabosti, aby učinil z nej
majstrovské dielo, matku svojho Syna. Naplnil ju milosťou a čistotou. Ale bolo
to všetko nezaslúženým darom lásky. Ako Ježiš povedal v jej lone: „Ecce venio —
hľa, tu som", ona opakuje za ním: „Hľa, dievka Pánova som", vyjadriac
trvalé rozpoloženie duše.
Bola ponorená —
ako Ježiš — do vôle Božej. Obetovala sa s Ním, trpela s Ním, modlila sa ako On.
Pohrúžila sa tiež do priepasti pokory, skoro k zničeniu seba, pred Tým, ktorý
ju ozdobil milosťami a ostal predsa Pánom.
Preto vyhľadávala poslušnosť,
najmä poslušnosť ponižujúcu, aby vzdala — svojím pokorením — trvalý hold
velebnosti Božej. Chcela sa pripojiť k nábožnosti svojho Syna. Bolo to
nutnosťou materinskej lásky. Vedela, že jej Syn je hostiou, ktorá sa obetuje k
oslave Otca. Nasledovala Ho v poníženosti. Ježiš prišiel na svet nie ako
oslávený Syn Boží, ale ako žertva, za hriechy ľudské. Mária sa pripojila ku
tomuto stupňu pokorenia a „súhlasí, že sa stane poníženou matkou poníženého
syna."[123]
Matka aj nás spája
s nábožnosťou Syna. Duši, ktorá sa poddá jej vplyvu, vnuká podporu, z ktorej
prúdi opravdivá poklona a láska. Čím by bola zbožnosť, bez tejto základnej
pokory, ak nie prelud? Boh nás nekonečne miluje a usiluje sa o to, aby nám pri
každej príležitosti preukázal lásku. Ale je Bohom, Nekonečným, pred ktorým
každé stvorenie je ničím: k prvej spravodlivosti prináleží, aby sme sa mu
klaňali. Preto, ak kresťan má čo len trocha opravdivého poznania o Bohu, pocíti
naliehavú potrebu, aby sa klaňal, aby si kľakol a povedal s Ježišom: „Otče
Svätý!"[124]
Táto ponížená a obľúbená poklona je vrcholom kresťanského kultu. Víťazí v nebi,
kde svätí sa klaňajú a kladú koruny pred trónom Božím. Táto poklona je chvením
lásky pred Nekonečným. Je ovocím božieho svetla: „Láska má ... svoj vznik a
pôvod v tomto svetle poníženosti: Keď totiž duša vidí, že je ona vlastne ničím
a že sa Boh predsa pre také podlé nič znížil a sám sa stal takou
naničhodnosťou, ba že si on tak vrúcne zamiloval túto ľudskú ničotnosť, tu sa
aj duša rozpáli láskou a rozpálená láskou pretvoruje sa v Bohu."[125]
„Preto je tak málo
ľudí, ktorí majú rozjímavého ducha — hovorí Nasledovanie Krista — lebo len
málokto sa vie celkom odpútať od pominuteľných tvorov... I to je často na
prekážku, že mnohý ostáva len pri znameniach a vonkajších, zmyselných veciach,
ale o dokonalé sebamŕtvenie sa málo stará."[126]
Ticho je nám
potrebné. Život Matky Božej bol tichý. V Nazarete sa veľa nehovorilo. Ak niekto
chce žiť kresťanským životom, je nutné, aby sa vyhýbal svetským obveseleniam,
prázdnym čítaniam, záhaľčivým a pridlhým rozhovorom, ktoré neospravedlňujú
lásku a slušnosť. „Rozprávať s blížnym viac ako je naozaj potrebné a ako to
žiada dôvod" — hovorí svätý Ján z Kríža — „nerobí to nikomu dobre, hoci by
bol aj svätý."
Vonkajšie ticho
však nestačí. Oveľa potrebnejšie je vnútorné zozbieranie. Načo by sme mlčali,
keby vnútorné hlasy boly hlučné? Boh sa ustavične rozdáva, Duch Svätý
neprestáva rozdeľovať nadprirodzené vnuknutia, .vytvárať ako by čiastočné
zjavenia, ktoré osvecujú každý deň naše povolanie. Udeľuje svetlá pre náš rozum
a sily pre našu vôľu. Rozjímavá duša zachytáva tieto vnuknutia. Nie je ďaleko
ku svätosti, keď z rozjímania čerpá dostatok bystrosti, aby pochopila a
dostatočnú dôslednosť, aby mohla nasledovať tieto vnuknutia.
V dôsledku
vnútornej rozptýlenosti, niektoré duše nedôjdu samy k poznaniu a ešte menej
k uskutočňovaniu ich osobitných úloh. „Moja duša je vždy v mojich rukách —
povedal Žalmista — aby som nezabudol na tvoj zákon."
Matka Božia bola
tichá navonok, zozbieraná vo vnútri. Jej život bol dlhým tichom. Dívala sa na
Syna s pozornosťou a obdivom. Počúvala Ho, rozjímala o tajomstvách, ktorých
bola svedkom. Svätý Lukáš nám rozpráva „A jeho matka si zachovávala v srdci
všetky tieto veci."[127] Rozprávala sa s Bohom o
tajomstvách svojho Syna: v týchto rozhovoroch rozjímania odhaľovala vždy viac a
viac poslanie svojho Syna a vlastné poslanie, myšlienky a vôľu Božiu za spásu
sveta.
Aby nás pripravila k modlitbe,
Matka Božia vzbudzuje v nás chuť k vnútornej čistote, ktorá nás približuje
milosťou k dokonalej čistote. Pravda, sebazaprenie ju v nás pripravuje. „Kto
chce za mnou ísť, nech zaprie sám seba" — povedal Ježiš.[128] Čím viac sa snažíme
prísť k Bohu, tým viac pochopíme nesmiernosť, ktorá je obsiahnutá v tejto reči
Pána Ježiša. Treba, aby sme sa zanechali — alebo jednoducho povedané —, aby sme
na seba zabudli a hľadali iba Boha. Aby sme mohli povedať raz tak ako svätý
Pavol: „A nežijem už ja, ale žije vo mne Kristus!"[129]
Čo máme činiť, aby
sme k tomu došli?
Slovom,
zjednodušovať sa. V duchu: vidieť udalosti a bližného iba vo svetle Božom. Vo
vôli: mať len jeden cieľ, pracovať na plnení vôle Božej. V srdci: prechovávať v
sebe „tie isté city, aké mal Ježiš". Vo vnútorných záľubách: zaprieť sa v
zbytočných snahách predstavivosti, ktoré rozptyľujú vnútorné sily, zbaviť sa
nepokoja o budúcnosť, spomienok z minulého života. V každodennom živote:
zapierať sa v chúťkach, v obľube pohodlia, premáhať nechuť, umŕtvovať sa v pokrmoch,
šatách, nikdy nevyhľadávať osobné zadosťučinenie, pretože „tí totiž, čo patria
Kristovi, ukrižovali svoje telo".[130] Konečne aj vo vonkajšom
spravovaní: kráčať podľa pokynov milosti, bez výhovorky, bez zápletok, kde
úloha stavu a lásky to vyžaduje. Svoju povinnosť konať s oduševnením a konečne
sa odovzdať do Prozreteľnosti Božej.
Taká duša potom
smeruje ku uskutočneniu Kristových slov: „Hľadajte teda najprv kráľovstvo
(Božie) a jeho spravodlivosť."[131] Najhlbším jej úmyslom
je, aby sa podrobila hnutiam božím a aby si ochránila spojenie s Bohom. Rada by
povedať so sv. Pavlom: „. .. Pre neho som všetko stratil a všetko pokladám za
neužitočné smeti, len aby som získal Krista a mohol žiť v ňom."[132]
Boh — vskutku —
nemešká, aby sa dal duši, ktorá podľa príkladu Matky Božej sa zapiera. „Mysli
na mňa — povedal Ježiš Kataríne Siénskej — ja budem myslieť na teba." Nech
duša zabudne na seba, nech sa len jednoducho oddá: Ostatné vykoná Boh, spôsobí
očistnú činnosť a nadprirodzený život sa v nej rozprúdi.
Tajomstvá
Ježišovho detinstva — hoci v ňom bolesť mala veľké miesto — vyznačujú sa živými
radosťami. Nepodarí sa nám načrtnúť nikdy dojem Matky Božej — v betlehemskej
jaskyni — keď po prvý raz videla Ježiša. Len čo Ho začala nosiť v živote, už sa
mu v tichosti klaňala. Teraz Ho videla. Svoje Dieťa a svojho Boha! Koľkou
láskou a koľkou poklonou bol sprevádzaný prvý pohľad Márie na Syna! Celé jej bytie
vlialo sa do toho pohľadu, tak pokorného, nežného a žiarivého, lebo vedela, že
v Synovi pozoruje ľudskú tvár Boha.
V akom stave Ho
videla! Bezmocného, ako sú všetky dietky. V chudobe väčšej ako ostatné deti. Žehnala
však tejto bezmocnosti a chudobe, ktorá ju bude posilňovať ustavične v živote,
v orodovaní a v preukazovaní lásky každým spôsobom, ako to činia matky pre
svojich najmenších. Jej blaženosť pozostávala z ochoty k povinnostiam matky.
Vzala Ho do náručia, ovinula do plienok, usmievala sa naň, preukazovala mu
nežnosti s plnou úctou dokonalosti. Koľká radosť pre Pannu Máriu v tejto
pokornej, nežnej a žiarivej láske, ktorá ju úplne naplňovala. Bol to jej Boh:
ona sa mu klaňala. Bol to jej Syn: milovala Ho.
Na to odpovedal
Ježiš s božskou vznešenosťou. Medzi nimi nastalo láskyplné prúdenie, prúdenie
lásky a života, trvalý vzájomný dar. Všetko, čo sa ľúbilo Ježišovi darovať
matke, Mária bola schopná to prijať a za to sa odvďačiť. Mária bola „číra
schopnosť k prijatiu Ježiša, plná Ježiša." Bola celou matkou: vinula sa k
nemu, učinená bola, aby mu prináležala, aby mu vyslúžila. „Jedno srdce žije a
bije iba pre druhé." Obidve srdcia tak blízke a tak božské, žijú navzájom
tak vznešene, že sú ako jedno a že konajú ako jedno ... Je to tajomstvo sŕdc — dodáva
Bérulle — a jazyk nemôže vysloviť tieto sladkosti a nežnosti."[133]
Táto dôvernosť
bola pre Máriu prameňom nesmiernych radostí. Mária bola šťastná, že mohla byť
Ježišovi tým, čím bola: že mu mohla úplne prináležať, že mohla obdržať toľké
milosti, ktoré by umožnily Ježišovi, aby ju obetoval Otcovi ako obdivuhodný
dar, za ktorý vyleje svoju krv. Bola šťastná, že sa mohla pridružiť tak dôverne
k dielu, oslavovať Boha v spoločnom živote a spoločnej obeti.
Bolo tomu tak
počas dlhej služby — vzhľadom na Ježiša. Neprestala obklopovať láskou a
starostlivosťou človečenstvo Syna. Neprestala ho obetovať Bohu Otcu. Bol to
prvý čin — po narodení v Betleheme — ktorý obnovovala tak často, čiastočne
bolestne v chráme, v deň Obetovania. V Nazarete žili spolu, modlili sa spolu, pracovali
bok po boku. Ak časom museli sa rozísť — pre apoštolské účinkovanie — odlúčenie
je jedine navonok. Mária pri tom ostáva úplne spojená v srdci so Synom,
nasleduje Ho v poslaní, obdivujúc prejavy jeho božstva. Každý čin Synov bol
prameňom lásky pre materinské srdce.
Nuž, a či nebola
spolupracovníčka v diele vykúpenia? V tajomstvách bola so Synom zúčastnená
napoly. Materstvom mala všetko s ním spoločné.
Táto čiastka života Matky Božej je
plodná pre náš duchovný život. Pravidelne sa stáva, že Ježiš dopĺňa radosť
začiatočníkov duchovného života. Je to azda odmena za ich obrátenie? Alebo azda
príprava na ďalšie úlohy? Bezpochyby obidvoje. „Som presvedčená, že tieto
milosti sú určené na posilnenie našej slabosti a aby sme sa stali schopní'
znášať — podľa príkladu Ježišovho — veľké utrpenia", hovorí svätá Terézia.[134] Vždy je to priazeň
dobrotivosti Božej, ktorá — ak je vhodne prijímaná — prináša vzácne ovocie.
Pravidelne
odvracia nás od hmotných vecí, dáva nám odvahu k službe Božej, ku ktorej nás
priťahuje ako ku prameňu pravého šťastia. Niekedy sú to citové sladkosti, ktoré
sa zmocnia srdca na stupňoch oltára, po prečítaní stránky z Evanjelia, po
modlitbe. Alebo — hovorí svätý Tomáš — sú to „určité duchovné potešenia, ktoré
sprevádzajú dokonalé skutky z čností", po akte odovzdania, po premoženom
pokušení. Inokedy, živý pocit lásky k Bohu, hlboký pokoj, vyrovnanosť duše,
ktorá je vybudovaná na priateľstve Božom. Najrozličnejšie citové radosti sú
potechou srdca; účinne pomáhajú, aby sme sa pridali úplne ku Kristovi. Sú
zdrojom svetla: koľko ráz medzi nami sa počína chápať — v týchto požehnaných
okamihoch — čo znamená veľkosť Božia, dobrota, čo je zloba hriechu a potom sa
dá do ľútostivého plaču nad svojou úbohou minulosťou. Naša vôľa získava z toho
novú silu. Kresťan sa teší sladkosti Božej a Božiemu milosrdenstvu, V túžbe po
večných dobrodeniach rastie a rozvíja sa. Svätý Bruno, sám tichý a nežný, časom
prechádzajúc hory chartreské, volal: „O, dobrota! O, dobrota!"
Je dôležité, aby
sme túto priazeň dobrotivosti Božej prijali s dobrovoľnou pripravenosťou. „Ak
si niekto predstavuje —- hovorí svätá Terézia — že Božie určenia sú jedine na
to, aby človek okúsil ich láskavosť, nuž by bol na veľkom omyle."[135] Matka Božia nám ukazuje
ako máme prijať dobrodenia Božie: s vďakovčinením a pokorou. „A zaplesal môj
duch v Bohu, mojom Spasiteľovi, keďže shliadol na poníženosť svojej
dievky."[136]
Nič nie je tak
zhubné ako pyšná myšlienka. Kiežby nám tieto radosti neprekážaly vidieť naše
chyby. Boh je k nám dobrý: skláňa sa tiež k biede. Keď je človek šťastlivý,
lepšie sa darí jeho viere. Duša obsiahla svetlo o božstve: ach! je náklonná
veriť, že sa stáva — vskutku — veľmi príjemná Bohu, teda, že nemá inšie robiť
iba prijať almužnu. Nie živosť pocitov ukazuje hodnotu duše, ale rozhodná vôľa
slúžiť Bohu stoj čo stoj. Častejšie dáva nám Boh z týchto potešení, keďže vidí
našu slabosť a zachádza s nami ako s deťmi. Na začiatku duchovného života,
berie nás akí sme, blízkych zemi, s nedokonalými náklonnosťami. Usiluje sa však
nás získať, zjavujúc nám blaženosť duchovného života a uspôsobiac nás, aby sme
k ostatným radostiam pociťovali nechuť. „Myslite na to, čo je hore, a nie na
to, čo je na zemi!"[137] — povedal svätý Pavol.
Zduchovnite svoju zbožnosť, nechcite v modlitbách len vzdychať, ale želajte si
činy vôle, vnútorné skutky.
Konečne buďte vždy
mlčanliví o týchto božích priazniach. Koľká nešetrnosť o nich rozprávať!
Pozrite ako Mária chránila tajomstvo Božie. Gabriel jej zjavil, že bude matkou
Mesiášovou: nič o tom nepovedala, ba ani Jozefovi. Očakávala, že mu Boh zjaví
túto neslýchanú priazeň. „Je dobre chrániť tajomstvo Kráľa." Panna Mária
milovala túto mlčanlivosť, ktorú iba Boh prenikal, „zachovajúc si však tieto
zvesti a premýšľala o nich vo svojom srdci."[138]
Boh stvoril svoje
dietky pre radosť.
Ježiš chce, aby
sme žili v radosti. Prosil o to Otca v predvečer smrti: „Otče Svätý, prosím,
aby aj oni mali v sebe plnosť mojej radosti."[139]
Radosťou
Ježišovou, radosťou zvrchovanou, ktorá ovládala všetko, bolo rozjímanie o
Otcovi, pohľad do Jeho dokonalosti. Jestvuje Boh, podstatné Bytie, Dobro,
Láska, Dobrota, svrchovaná Čistota! A duša Ježišova rozjímala o tom v jeho
podstate, bez zastretia. Radosť z toho rozjímania bola vrcholom jeho vnútorného
života. Bola „plnosť radosti", radosť, ktorú nič nemohlo narušiť, ani
strašné umučenie, radosť nezničiteľná.
Bola to aj Máriina
radosť. Musí byť aj naša radosť. Cirkev nás k nej ustavične vyzýva. Žiada nás,
aby sme pri omši chválili Pána, aby sme sa mu klaňali, ho oslavovali a vďaky mu
činili. Prečo? „Pre veľkú jeho slávu", keďže je nekonečne šťastný vo
svojom Synovi.
Chváľme nekonečnú
dokonalosť Božiu, chváľme jeho šťastie. Chváľme Ho pre lásku, lásku, ktorou sa
miluje, chváľme Ho v Duchu a v tom, čo udelil stvoreniam.
Radosť k nám prúdi
— ako pre Matku Božiu — z rozjímania o Ježišovi. Kiežby naša chvála sa
rozšírila z vďačnosti na vtelenie Slova, ktoré sa stalo našim bratom. A to s
výrazom bázne voči takejto veľkosti božej, ktorá zostúpila dolu. „Zničil sa ...
miloval ma a obetoval sa za mňa."[140]
Predovšetkým buďme šťastní, lebo
Vtelené Slovo vzdalo Otcovi svrchované oslávenie. Ježiš je dokonalý klaňateľ
Otca, ktorý vzdáva túto poklonu v duchu a pravde. Je naprávateľom, kajúcnikom,
ktorý sa vrhá do priepasti opovrhnutia, aby venoval svoje stvorenie Bohu.
Svojím utrpením slávnostne začína kráľovstvo Božie na zemi.
Koľká to radosť
pre Máriu, že žila po boku Syna s vedomím, že najnepatrnejšie pohyby Ježiša
vzdávajú Bohu nesmiernu slávu! S akým srdcom sa pripájala k tomuto osláveniu.
Spojme sa aj my s
ich myšlienkami. Nič natoľko nepozdvihuje dušu, ako táto nábožnosť. Patrí k
najmilším a k najdobrotivejším prejavom lásky. Toto porozumenie pre slávu Božiu
ukazuje, že skutočne prináležíme ku rodine Boha. „Ježiš je šťastný: nič mi
nechýba" — vravel P. de Foucault na púšti.
Radujme sa, že sme s Bohom, že sme
s ním spojení milosťou. Matka Božia aj v najstrašnejších bolestiach strážila
neporušenú radosť, pretože bola s Bohom, nikdy nepoznala hriech a bola v nej
len láska. A kde je láska, tam je aj radosť. „Ó, večný Bože, Ty si tiché more,
kde žijú a živia sa duše. V ňom nachádzajú odpočinok v spojení lásky."[141]
Ktorá radosť by
nevedela v nás vyvolať myšlienku prítomnosti Božej. Každé zveľadenie milosti
znamená obcovanie s Bohom, nový dotyk Boha. V podstate, aj myšlienka utrpenia
by sa k tomu prihovárala trocha.
Keď srdce Máriino
prebodol jeden zo siedmich mečov, myšlienka o nesmiernych milostiach, ktoré z
toho vzišly pre ňu a myšlienka o sláve, ktorú z toho Boh dostane, spôsobila, že
bolesť vytvorila v jej duši radosť a zväčšila lásku.
Kristus mal
nesmiernu radosť z myšlienky umučenia a slávy, ktorú vzdá Bohu svojimi
strašnými mukami. „Ale krstom mám byť pokrstený, a ako ma (úzkosť) sviera, kým
sa to nevykoná."[142] Jeho umučenie bolo
triumfom lásky, poznania. Ľudská prirodzenosť Ježišova obsiahla všetko od Otca:
nekonečnú slávu hypostatického spojenia. Čo mohla viac obsiahnuť? Preto chcel
podstúpiť umučenie a znáša ho ,,až do konca". Pre lásku k Otcovi: ,,. . .
svet má poznať, že milujem Otca ... poďme!"[143] Utrpenie ho posilňovalo
niekoľkorakým spôsobom. V tom istom okamihu, v ktorom umožňovalo láske splatiť
dlh, splácal ho aj za ľudí.
Božie útechy zaiste spôsobujú toto
rozpoloženie duše. Krista podnecovala láska k obeti. Kresťana má pohýňať tiež
láska. „Trpieť a byť pohŕdaný" — vravel svätý Ján z Kríža.
Niekedy bude ľahké
splniť tieto skutky chvály, vďakovčinenia, obdivu. Inokedy však nie. Modlitba
oslavovania neuberá sa vždy citovými vzruchmi. Sú chvíle, keď city, ktoré sú v
srdci, nevládzu vystúpiť na pery. Pripomeňme si teda, že vernosť je pravou
skúškou lásky. Miesto obetovania prázdnych pocitov, obetujme svoje práce a
utrpenia.
Najmä však
obetujte Ježiša, ako to činila Matka Božia. V chráme ho obetovala s láskou a
neslýchanou nezištnosťou. Sama sa obetovala so Synom, činiac sa obeťou s Ním.
Skrz Máriu obetujte Otcovi Ježišove oslávenie, poklonu, práce, utrpenia, jeho
jedinečnú lásku. Obetujte Jeho krv. Spojte sa s účinnými citmi Krista v nebi,
kde riadi zvrchovanú liturgiu pred božím trónom. „Kristovým prostredníctvom
vždy prinášajme Bohu obeť chvály."[144] My sme ničím, naše práce
nestoja nič. Ježiš však nám dovoľuje, aby sme slúžili s Ním: Jeho krv má
nekonečnú cenu; a vylial ju ku sláve Božej.
Hľa, tu Syn Tvoj,
môj Bože, ktorý je Tvoja nekonečná blaženosť. Obetujem Ti Ho, aby som Ti vzdal
poklonu, chválu a naše vďakovčinenie. „Skrze Neho, s Ním a v Ňom patrí Tebe,
Bohu Otcovi všemohúcemu i s Duchom Svätým všetka úcta a sláva."[145]
Ťažko vypočítať
dobrodenia tejto modlitby, v ktorej chválime a obdivujeme Boha. Samá radosť,
ktorá z nej plynie, rozmnožuje už lásku v duši. A láska žičenia, rýchlo sa
pretvára na lásku zhody. „Môj Bože, nauč ma tomu, čo chceš, aby som Ti
povedala" — zvolala svätá Margita-Mária. „Nič" — odpovedal Ježiš —
„iba to: môj Bože, môj jediný a moje všetko. Ty si pre mňa všetkým a ja som
celá Tvoja."
Je to skutočne
veľká milosť chcieť vidieť v modlitbe iba Boha. Najmä svätí sa tak modlili. My
však veľmi často myslíme na seba. Svätí začínali sa modliť s poklonou, obdivom
a oslavovaním. Preto ich modlitba bola spevom, vzletom srdca k velebnosti
Božej. Pociťovali potrebu velebiť Boha.
Táto modlitba
chvály nás uspôsobuje žiť v láske. „Prebývať v láske." Čiňte mnoho skutkov
lásky! Povedzte Bohu, že Ho milujete! Povedzte mu pri každej príležitosti,
vzhľadom na obdŕžané milosti, na podstúpené skúšky, alebo, ktoré ešte len
prídu; vzhľadom na radosti i bolesti! Milujte Ho pre vás, milujte Ho pre
všetko! Milujte Boha, chváliac Ho, klaňajúc sa Mu, poslúchajúc Ho! Podrobte sa
Jeho vôli!
Radostné tajomstvo
zaplňuje iba jednu čiastku Ježišovho a Máriinho života. Duchovný život je
tvrdým zápasom v údolí slz. Musíme očakávať utrpenie. Po radostnej modlitbe, v
ktorej Boh dáva sa vidieť, prichádza namáhavé obdobie, v ktorom sa zdá ako by
Boh odchádzal: Ježiš sa umlčuje a odchádza. Obdobie plné utrpenia.
Život Matky Božej
je príkladom toho obdobia. Poznala dni opravdivej úzkosti, ked Ježiš ostal v
Jeruzaleme a nevrátil sa. Ježiš odišiel! Odišiel v tichosti! A nič nepovedal.
Opustil ju. Zdalo sa jej, že nebude viac vlastniť Ježiša. Bolo to hrozné
utrpenie, vnútorné trápenie. Prečo ju len opustil Syn? Či azda Otec by Ho chcel
opäť vziať, alebo bol by to Simeonov predpovedaný meč?
Keď Ho našla,
odpoveď Ježišova bola tvrdá: „Prečo ste ma hľadali? Či ste nevedeli, že mám byť
vo veciach svojho Otca?"[146] Áno, vedela to dobre.
Ale verila, že bez nej nebude pracovať jej Syn na sláve Božej. Nepovedala nič,
nevedela to pochopiť. Pocítila hroznú úzkosť a spoznala tajomnú skúšku. Bola
azda zavrhnutá od Boha-Syna?
Podobné skúšky sú
nám potrebné. Skrze vieru napredujeme k Bohu. Nedomnievajme sa, že musíme
pokračovať v cítení Ježiša, keď si konáme naše zbožné úkony. Alebo, že Ho
pocítime v prijímaní a že milosť sa zväčší — aby sme vydržali — skoro
viditeľným spôsobom. Istého dňa aj od nás Ježiš odíde. A všetko sa zmení v
našom živote. Dôvernosť s Bohom zmizne. Modlitba nás unaví. Zdá sa nám, že
sväté prijímanie nám už nedá nič. Bohostánok je prázdny. Spoveď sa znechutí.
Kedysi bol som unášaný k božím veciam: dnes necítim viac radosť z Boha. Všetko
ma ťahá dolu. V minulých dňoch koľký zápal na ceste — s vrúcim srdcom — k Bohu:
dnes sa iba vlečiem, so studeným srdcom. Ani jedinký skutok lásky nevyvre z
môjho bezcitného srdca.
Tieto okamihy sú v
duchovnom živote rozhodujúce. Duša je vo vážnom víre. Podstatné je, aby sme sa
srdcom spojili s Pannou Máriou.
V živote Máriinom
pozorujeme však, že keď sa Ježiš od nej vzdialil, Duch Svätý viedol jej
posvätenie, a že tieto tri dni úzkosti spôsobilý v nej nesmierne povznesenie.
Niekedy je tomu tak aj v našom živote. Nezabudnime, že to, čo sa volá duchovná
šuchotá, môže byť napríklad trestom milosrdenstva Božieho. Z vlastnej viny
možno stratiť Ježiša. Spravodliví ho však niekedy stratia preto, aby sa
zdokonalili. Hriešnici ho strácajú, lebo ho vyháňajú. Iní zasa preto, že ich
láska — neumŕtvená — ochabne a sa ochladí. Potrebné je najprv sa ponížiť:
Neodišiel azda Ježiš pre vašu pýchu? Alebo azda pre vašu zbabelosť, samoľúbosť
v pokání, rozptýlenosť, pre vaše vyhľadávanie potešení ľudských a zmyselné
priateľstvá, odmietnutie milostí? Ťažko posúdiť odkiaľ pochádza neprítomnosť
Ježišova: skoro vždy však pre našu chybu. Boh chce celkom neporušené srdce.
Tresty, ktoré milosrdenstvo Božie na nás dopúšťa pre našu vlažnosť, sú znamením
veľmi veľkej lásky Boha k našej duši a znamením povolania ku svätosti.
,,Od Márie sa
naučte hľadať Ježiša", hovorí Origenes. V tomto stave neslobodno nečinne
zotrvávať, ani uspokojiť sa s neprítomnosťou Boha. Matka Božia mala vrúcnu
túžbu nájsť Ježiša: hľadala Ho až kým Ho nenašla.
Ale treba Ho
hľadať. Koľký žiaľ, ak v týchto okamihoch dopúšťame sa nešetrnosti, hľadajúc
potešenia v stvoreniach. A je iba jedno potešenie: že Ho opäť nájdeme. Hľadajme
Ho tam, kde je: v pokání, v skutkoch lásky, v evanjeliu, v modlitbe, v
Eucharistii. Nikdy ho však nenájdete v radostiach, hoci aj nevinných, zriedka
medzi priateľmi.
Buďte pripravení
na dlhé hľadanie — ak On to uzná za dobré — a počítajte s tým, že keď Ho
nájdete, nepocítite potešenia, ktoré vám dal na počiatku vášho duchovného
života. Veď potešenia — hoci aj božské — nie sú Bohom. Želajte si predovšetkým
nadprirodzený život!
Stáva sa, že šuchotá v duši býva
skúškou. Boh sa naoko vzdiali z duše, aby ju uspôsobil ku odlúčeniu, ku
opravdivej pokore a dôvere. Chce ju odtrhnúť od všetkého, čo je zmyselné a od
všetkého čo sa zalieča samoláske. Ba aj priazne, ktoré nám Boh dáva na začiatku
nášho duchovného života, vyžadujú očistenia, keďže sa primieša často príroda. A
tak, čo Boh dáva nám sväté, my to prijímame s väčšou alebo menšou nečistotou.[147]
Je to nevyhnutná
skúška. Horlivé duše sa plne podrobujú tomuto očisteniu, keďže je potrebné, aby
sme v našich vzťahoch k Bohu nahradili prirodzenú činnosť činnosťou
nadprirodzenou. Čiže je na nás, aby sme zveľadili úlohu božských čnosti.
V týchto okamihoch
— akejsi slepoty — navykneme si vidieť Ježiša skrz vieru: nič nepočuť, nič
necítiť, bez nádeje na odpoveď. Horlivé však vykonávajme modlitby z viery,
ktorá nás učí, že Boh, ten mlčanlivý Boh je predsa tu, láskyplný a
milovaniahodný.
Svätá Terezka Ježiškova dlhý čas
pociťovala túto skúšku. Myslievala na Máriu: „Nikdy som neporozumela tak dobre
— vraví — krutú muku Panny Márie a svätého Jozefa, ktorí hľadali po uliciach
Jeruzalema božie dieťa Ježiša. Nachádzala som sa v hroznej púšti.[148]
Modlitba za týchto
okolností je bolestná. Duch je bezmocný, ako by postihnutý ochromením. Pred
modlitbou bol som sústredený, duchovné čítania ma dojaly, privádzaly ma k Bohu.
Hľa, okamih k modleniu — myslíme si. Skúsime sa modliť a všetko zmizne. Celé
ovocie predchádzajúceho čítania sa rozplynie. Ako veľmi je pravdou, že
rozjímanie nepochádza z bystrosti rozumu, ale z čistoty, zo zbavenia sa zmyslov,
z lásky.
Občas je skúška
horšia. Tie radosti, o ktorých sme s toľkým potešením rozjímali, odrazu viac
nemôžeme pochopiť. Zdá sa, ako by zmizla viera. „Nuž" — hovorí svätá
Terezka — „viera je oslabená a ako by ponorená do spánku práve tak ako ostatné
čnosti. Nie je mŕtva, pretože neprestáva •veriť, čo učí Cirkev. Ale vraví sa,
že iba ústa sa modlia. Ďalej je zmietaná veľkým žiaľom, podivnou zmeravenosťou.
V tomto stave všetko, čo stráži duša z poznania Boha, podobá sa neurčitému
zvuku, ktorý preniká z diaľok. Keďže zamýšľa hovoriť s Bohom, pripúšťa to, čomu
sa hovorí sťa záležitosť, ktorú prijala, pretože to učí Cirkev, ale nemá nijakú
spomienku na to, čo pociťovala v sebe."
Srdce nemá čo
povedať. „Vstúpil som do Tvojej svätyne, Pane, aby som obdivoval Tvoju
všemohúcnosť a Tvoju slávu; a našiel som sa ako na púšti: bez cesty a bez
vody." Plameň srdca zhasol. Modlitba je únavná a nudná. Predsa taká duša
sa núti do modlitby. Jej modlitba je suchá, krúti sa okolo niektorých nápovedí:
Pane, Ty si svätý, klaniam sa Ti.. . Pane, Ty si nekonečná láska, chcel by som
Ta milovať, pomôž mi, aby som Ta miloval.. . Pane, verím v Tvoju všadeprítomnosť,
chcel by som Ti slúžiť, zvelebovať Ta, ale nevládzem tak urobiť. Prijmi ma do
svojich služieb, očisť ma od hriechov, učiň so mnou čo chceš.
Naozaj, vôľa tejto
duše je s Bohom. Nepociťuje síce nežnosť — ako inokedy, ale — čo je bezpochyby
— tichú lásku, ktorá je schopná všetko priniesť pre Boha.
Je tu potrebné napodobniť duševné
rozpoloženie Matky Božej, zvlášť odovzdanie. Stávalo sa často, že Ježiš sa
odlúčil od nej. Nemyslím pritom na trojdňové odlúčenie v chráme. Opustil ju,
aby rozvinul apoštolský život. A tak istého dňa prišla Ho pozrieť: ,,Hľa, tvoja
matka" — povedali mu. — „Kto je moja matka? ... Lebo kto plní vôľu môjho
Otca, je matkou."[149] Slová zjavne tvrdé pre
materinské srdce. Kedykoľvek Ježiš hovoril verejne o svojej matke, tak veľmi
milovanej, vždy hovoril iba preto, aby potrápil jej ľudské srdce, aby ho — v
istom zmysle — skrušil. Takisto aj citovú nežnosť, hoci bola taká čistá, a aby
ju usmernil na cestu lásky čisto duchovnej. Spoluvykupiteľka musí sa podobať
Vykupiteľovi: jej láska má byť tiež oddelená.
Konečne je
potrebné si zvykať na citovú neprítomnosť Ježiša, a na Jeho zdanlivé
nevšímavosti a žiť z viery. „Ďakujem Ježišovi" — vravela svätá Terezka z
Lisieux — „že dopúšťa, aby som kráčala v tmách. Som v hlbokom pokoji. Rada
súhlasím, cez celý môj duchovný život kráčať v tomto temnom podzemí, do ktorého
ma voviedol. Želám si jedine, aby moje temnoty obsiahly svetlo pre
hriešnikov." Keď takto dlhé roky kráčala, v hodinu smrti zvolala:
„Neľutujem, že som sa odovzdala z lásky."
Chráňme si pokoj.
Nie je dobrou známkou duše, že sa púšťa do bedákania pre túto suchotu. Viera je
v týchto okamihoch jediným a konečne najosožnejším útočišťom. „Nijaké videnie
nadprirodzených vecí nemohlo by nám toľko pomôcť, aby sme sa vzmáhali v láske
božej, ako najnepatrnejší skutok živej viery a nádeje, ktorý dozrel v plnom
nedostatku akéhokoľvek svetla."[150]
Takýto skutok
vytrvale pestujme vo viere a v túžbe. Ak duch je ubitý akýmsi ochromením, srdce
zmeravelosťou, ostáva vám hlboká nádej z viery, ktorá je úplne zameraná k Bohu;
ostáva vám zármutok, že nemilujete, ako by ste chceli milovať toho, ktorý je
nekonečne milovaniahodný. Ustavične si môžete želať, že mu chcete slúžiť a ho
milovať: to želanie je už službou a láskou.
Nasledujme zasa
Matku Božiu. Nebola azda matkou biedneho dieťaťa, ktoré bolo zaznávané,
vyhnaté, hanobené a odsúdené? Zármutok na Kalvárii! Vystúpila až sem, obkľúčená
zástupom, ktorý nenávistne reval. Jej Syn nevysloviteľne trpel: a prečo? Zdá
sa, že títo ľudia nechcú byť spasení. Škoda všetkého. Aj apoštolovia utiekli.
Moc božia sa podrobila azda zatmeniu? Matka načúvala najtajomnejšiu reč Syna z
hlbín duše: „Bože môj, Bože môj, prečo si ma opustil?"[151]
Matka Božia vovádza dušu, ktorá ju
chce nasledovať, do priepasti vlastnej bezútešnosti, do opustenosti Kristovej.
Tá duša upadá do divného stavu.
Podstupuje vnútorné otrasy, ktoré ju znepokojujú, upadá do úzkostlivosti,[152] je v úzkosti. Ba aj v
modlitbe, diabol útočí hroznými pokušenstvami a duša je presvedčená, že je
ďaleko od Boha, že je na zlej ceste a že bude zatratená.
Predtým znášala
veľké bolesti, ktoré prichádzali zvonku: svet ju hanil, prenasledoval; choroba
ju hlboko zasiahla. Všetko ju sklamalo. Ale obracala sa k Bohu. Vravievala mu:
„Môj Bože, to pre Teba!" a bola z toho potešená.
Dnes zasa vracia
sa k Bohu. Ale ako by Ho tu nebolo. Boh čistoty nemá v nej zaľúbenia? Veď sama
k sebe pociťuje znechutenie. Pripomína to úzkosť Ježišovu: Ježiš vzal na seba
naše viny a bezohľadne prenasledoval hriech vo svojej ľudskosti. Mária ho
nasledovala, v dôsledku duchovnej materinskosti a nechcela sa už viac šetriť.
Ona, celá čistá, vzala tiež hriech svojich dietok a odpykala zaň. A hľa, aby
nekonečná Čistota sa usídlila — aby sme tak povedali — v tejto duši, je unášaná
Máriou. Ona ju preskúma do najhlbších záhybov. Je svetlom, ktoré odkrýva
najskrytejšie tajnosti a odhaľuje najneznámejšie tajomstvá. Duša verila, že je
čistá! Verila, že miluje Boha! A tu nekonečná Čistota odkryje jej vlastnú
nečistotu. Ako sa odteraz opováži obrátiť k Bohu? Veď iba Jeho milosrdenstvo ju
môže očistiť! Pokúša sa modliť, prosí o milosrdenstvo a lásku; uisťuje, že by
chcela milovať. Kdeže je Boh, ten Boh, pre ktorého predsa sa zbíja? Neodpovie
viac. Azda má dosť tej duše? Veď iba pre Neho znáša toľké utrpenie. Iba Jeho si
želá. Ale potecha, ktorá prichádzala z bolesti, vyprchá. Ten, ktorý sa javil
dobrý, božský v bolesti — zmizol. Musí trpieť bez oduševnenia, bez chuti, celkom
sama. A prečo trpieť? Pýta sa sama seba, či aj sama bolesť neurazí Boha. „Bože
môj, Bože môj, prečo si ma opustil?"
Nemôže sa vypovedať bolesť duše v
tejto bezútešnosti. „Najväčšie trápenie duše" — vraví svätý Ján z Kríža —
„je domnievať sa, že ju Boh nenávidí, opustil a preto ju uvrhol do
temnôt."[153]
— „Počúvaj, aké bude tvoje mučeníctvo" — povedala Matka Božia svätej
Veronike. „Budeš milovať a predsa budeš presvedčená, že nepoznáš lásku. Budeš
milovať až k mukám, cítiť budeš však, že si zradila lásku. Bude ti hovoriť o
láske a tebe sa zdá, že počuješ cudzí jazyk. A tvoja muka bude v tom, že
nebudeš môcť pochopiť a vysloviť svoje utrpenie."[154]
Aký je cieľ Matky
Božej? Očistiť Kristov úd, priviesť ho k úplnému oslobodeniu, zbaviac ho
všetkého, čo utešuje a občerstvuje. Viac milovať kríž a chcieť, aby svet bol
spasený Kristom: ale je to ozajstný prevrat, aby som si obľúbil takúto
myšlienku. Je koniec bolesti, ak je zničená týmto hlodavým červíkom. Je
správne, aby kresťan pociťoval ničotu vo všetkom, ako hovorí svätý Ján z Kríža,
a aby mal nechuť k sebe. Príde poníženosť, pravá poníženosť, tá, ktorá
pripúšťa, aby sa milosť plne rozvinula. „Duša je natoľko pokorená a oblomená
ťažkosťami, pokušeniami, útrapami všetkého druhu, ktorými ju Boh cvičí, čiže sa
stavá sladšia a prístupnejšia vo vzťahoch k Nemu, k sebe samej a k
bližnému."[155]
V skutočnosti Duch
Svätý účinkuje v duši, ako účinkoval v Matke Božej v dňoch utrpenia, ktoré boly
príležitosťou hroznej bolesti a nesmierneho posvätenia. Medzi Ježišom a dušou
tej, ktorá vstúpila do tajomstva Umučenia, utvorilo sa veľké spojenie.
Blahoslavená
Angela z Foligna prežila bolestné hodiny: „A tak som nemohla ani Boha chváliť,
ani sa modliť. Predsa sa mi však videlo, že ešte čosi z Boha ostalo vo mne, že
by som sa nebola chcela hriechom odlúčiť od Boha ... Predsa sa však Boh konečne
nado mnou zmiloval a povedal mi:
„Dcéra moja,
milovaná Bohom všemohúcim a všetkými svätými v raji, láska Boha na tebe
spočinula."
Duša moja
odpovedala volajúc: „Ako to môžem veriť, keď som plná súženia a keď sa mi zdá,
ako by som bola od Boha skoro celkom opustená?"
Odpovedal: „Keď sa
ti zdá, že si opustenejšia, vtedy si ešte viac odo mňa milovaná a Bohu bližšia
.. . Boh všemohúci je ti v súžení bližší, aj ty Bohu."[156]
I. Pred diablom.
II. Pred
stvoreniami.
III. Pred nami
samými.
IV. Matka
milosrdenstva.
Pokušenie je
všeobecným zjavom. Nik z nás nemôže sa domnievať, že unikne tomu tajomnému
zákonu. Isté je, že duše povolané k dokonalosti, sú pokúšané s väčšou
útočnosťou: Milované viac Bohom, vyvolávajú najtvrdšiu závisť u nepriateľa
pokolenia ľudského. Keďže sú veľmi silne vystrojené milosťami stavu, odvažujú
sa uchvátiť diablovi hodne jeho prívržencov. A konečne ide mu o pád duší tak
vybratých, ktoré by znamenaly stratu pre kráľovstvo Božie. To všetko by mohlo
vysvetliť početnosť a silu pokušenství, ktoré na dušu dorážajú.
Matka Božia chráni
svoje dietky.
Či azda
Nepoškvrnená nebola veľkou protivníčkou diabla? Dostala príkaz, aby mu
rozmliaždila hlavu. Jej úplná čistota vzbudzovala v nej nevysloviteľnú hrôzu
pred všetkým, čo viedlo ku hriechu.
Matka Ježišova
chce nás od neho ochrániť. Keď diabol útočí na náš nadprirodzený život,
koniec-koncov útočí na samého Ježiša. Veď chce v nás zhasiť život Kristov.
Porozumiete, že matka Ježišova je pohnutá až do najvnútornejších záhybov a že
je nútená hájiť česť svojho Syna? Veď ide o česť Boha v nás. Sme dietkami
Božími, spoludedičmi Krista, chrámom Ducha Svätého. Táto živá skutočnosť
vyvoláva krutú nenávisť diabla. Usiluje sa prenasledovať Krista v nás. Chcel by
Ho znovu ukrižovať. „Ak vás svet — ktorým hýbe diabol — nenávidí" — hovorí
Ježiš — „vedzte, že mňa nenávidel skôr ako vás."[157]
Hla, tiež prameň
našej sily. Vstúpili sme do osobného boja Kristovho, nuž všetko, čo je
Kristove, prichádza, aby nás obraňovalo. Ponajprv Panna Mária, ktorá dbá ako o
Syna, tak aj o Jeho údy.
Tajomstvo Vtelenia
je ustavičnou pohnútkou zápasu medzi diablom a ľuďmi. Preto Matka Božia je
priamo zasvätená do tohto strašného boja.
Nebola by nás
splodila v tej strašnej bolesti, ak by nás mala teraz ponechať nepriateľovi
Boha. Poskytuje nám milosť, ako znak odporovania, znak účinný a nevyčerpateľný,
ktorý prispôsobuje našim pokušeniam a slabostiam. Dobre vieme, že nijaká moc nie
je schopná odtrhnúť od Boha takú dušu, ktorá je v milosti, ktorá raz ochraňuje inokedy
posilňuje. „Kto nás odlúči od lásky Kristovej? Súženie, úzkosť, alebo
prenasledovanie? Hlad, alebo nahota?... Ale v tomto všetkom víťazíme skrze
toho, ktorý si nás zamiloval. A som presvedčený, že ani smrť ani život ani
anjeli ani kniežatstvá ani mocnosti ani prítomnosť ani budúcnosť ani sily ani
výška ani hĺbka ani nijaké iné stvorenie nebude nás môcť odlúčiť od lásky
Božej, ktorá je v Kristu Ježišovi, Pánovi našom."[158]
Či nemá Matka
Božia vo svojej službe anjelov? „Máme viac sveta s nami, ako s nimi" —
povedal Elizeus poľakanému sluhovi, lebo ich prenasledoval zástup.
„Pohliadni" — povedal Prorok a hora Karmel bola pokrytá nebeským vojskom.[159] Taktisto aj Matka Božia
posiela nebesá do našej služby. Je Kráľovnou anjelov: nie je to prázdny titul.
Riadenie svojich dietok často vykonáva prostredníctvom anjelov, najmä keď ide o
boj s diablami.
Ako milosť je
prameňom radosti, takisto Matka Božia nám umožňuje radosťou premáhať pokušenia.
Duch radosti je veľmi účinnou silou proti pokušeniu. Veď konečne radosť pramení
z lásky, z rozvíjania sa duše vo vlastníctve Božom. „Pán, ktorý ťa chráni"
— povedal Dávid — „je plný radosti." Takže najjednoduchší prostriedok, aby
sme zvíťazili nad pokušením, nepozostáva v tom, aby sme sa znepokojovali,
rozprávali o zručnosti pokušiteľa, ale aby sme sa pritúlili z celej vôle k
Tomu, ktorý žije v nás, a ktorý viac ako my sami, snaží sa, aby zachránil
život, ktorý nám sprostredkúva. „Keďže ste prijali Krista Ježiša, Pána, v ňom
aj žite, v ňom buďte zakorenení a na ňom spočívajte, pevní v tej viere ..
."[160]
Pokušenie samo sa
stane prameňom radosti. Je to boj vedený a vyhratý pre kráľovstvo Božie. A vy
máte radosti z víťazstva. Preto svätý Jakub apoštol povedal: „Bratia moji,
veľmi sa radujte, že prichádzajú na vás rozličné skúšky."[161]
Často aj stvorenia
sú prekážkou v našom kresťanskom živote. Často sa stáva, že sa protivia
vyplneniu vôle Božej: často nie dobrovoľne, občas s plným vedomím.
Matka Božia od
stvorení vytrpela veľa. Jej život je plný protivenstiev, ktoré jej spôsobilý
stvorenia: Nevšímavosť Betlehemčanov ju prinútila uchýliť sa k pôrodu do
jaskyne; nenávisť Herodesova ju ženie na útek v strachu; krajania z Nazaretu
chceli zhodiť Ježiša do priepasti; farizeji, zákonníci a koľkí iní bojovali
proti Synovi až na smrť, a pripravili Mu hrozné hodiny.
Matka Božia vie, čo znamená
protivenstvo stvorenia v diele Božom. Spomnime si na uvítanie, ktoré je
vyhradené Synovi, na muky srdca, ked videla Stvoriteľa, ktorý sa stal človekom
z lásky, keď videla, že nielen Ho nechce ľud poznať, ale že Ho nenávidí a
prenasleduje nesmieriteľnou zlobou.
Odpoveď Matky
Božej? Vždy tá istá: odpoveď materinskej lásky: Miluje aj tých ľudí, ktorí
pohŕdli Ježišom. Chcela pretrpieť všetky muky, aby odčinila túto nenávisť, aby
ich mohla ukázať Ježišovi. A je to veru dobre, že obetovala Syna na Kalvárii.
Chcela ich spasiť.
To je úloha lásky.
Matka Božia učí nás ťažkú vec: vedieť trpieť pre blížneho. Ak utrpenie priamo
prichádza od Boha, je dosť pravdepodobné, že ho prijmeme: Cirkev tak často nám
opakuje, že musíme niesť kríž s Kristom, že ho máme vziať s trpezlivosťou.
Oveľa väčšia ťažkosť vznikne vtedy, keď kríž sa nám udelí skrz blížneho. Neradi
sme, aby blížny bol medzi Bohom a nami. Božie údery znášame, ale nie údery
Božie skrz ľudí. Zriedka sa nájdu kresťania, ktorí majú dosť viery a najmä
pokory, aby spoznali v ruke blížneho ruku Božiu. V nešťastiach, ktoré
pochádzajú priamo od ľudí, často aj najzbožnejších, vidia neraz iba prejav
zlého charakteru, nízkej neprajnosti, nespravodlivého upodozrievania,
nevďačnosti, ba aj zlovôle. Podľa toho možno rozpoznať pravú poníženosť
služobníkov Božích, či majú odpor k utrpeniu skrz blížneho. Utrpenie prijímajú
len pokorní. Veď, aby niekto pochopil, že blížny je na mieste Božom v našom
posvätení, je k tomu potrebné, aby bol skoro svätý.
Niekedy je skúška
ešte horšia. Nielen nepriatelia Boží vám prekážajú v ceste, ale aj dobrí ľudia
sa stavajú proti vám: veľmi drsné oddelenia, nepochopenia, prísne vysvetľovanie
činov, verejné pohanenie, horlivosť označená za škodlivú, vaše priebojné snahy
hodnotené ako nebezpečné. ,,Z najväčších utrpení tohto vyhnanstva" —
povedal svätý Peter z Alcantary svätej Terézii — ,,je protivenstvo dobrých
ľudí." Nevideli ste azda tých piatich teológov, ktorí boli poverení, aby
preskúmali rukopisy svätej Terézie? Všetci piati vyhlásili, že to, čo napísala,
pochádza od diabla a uvrhli ju do strašnej úzkosti. Koľkými biskupmi bol hatený
veľký apoštol Márie, svätý Grignion z Montfortu? Sám svätý Alfonz Ligurský bol
prenasledovaný kongregáciou, ktorú založil. Nemyslite, že takéto skúšky sú
zriedkavé. Koľkí veriaci a kňazi, ktorí organizovali dielo, a s akým
oduševnením, boli odstavení, sťa by chceli porušiť ducha toho diela? Konečne
koľko je apoštolov, ktorých snahy sú denne hanobené.
Jediný pohľad na
Matku Božiu ich upevní. Ona tiež kráčala po tejto ceste. Nebola azda matkou
človeka, ktorým pohŕdali, ktorého hanobili a prenasledovali múdri toho času a
hlavní kňazi? Ba čo viac, či ju neopustil sám milovaný Syn, keď mal dvanásť
rokov, či nezaobchádzal s ňou, keď mal tridsať rokov, so zrejmou
ľahostajnosťou: „Kto je moja matka? Kto plní vôľu môjho Otca."
Ježiš mal v úmysle
priviesť matku k vrcholu zrieknutia sa chudobou ducha. Pre ňu bol celkom
chudobný. Hmotná bieda Ježišova bola veľká, no väčšia bola chudoba ducha. Žil v
ústraní všetkého, umrel opustený od svojich učeníkov, bol zavrhnutý od ľudí,
zneuctený verejným odsúdením; bol bez moci, ktorá ho opustila, ba aj bez
ľudskej podoby, ktorá sa rozplynula v mukách.
Konečne chce žiť v
mystickom Tele. Potrebné je preto, aby tieto údy žily z blaženosti, z lásky k
chudobe, z láskavosti, milosrdenstva, z prenasledovania, z opustenosti
Prozreteľnosťou, zo zriekania sa všetkého, i samého života. „Vzdali sa
všetkého" — hovorí svätý Pavol — „ale majú všetky veci." Títo
nezištní, chudobní duchom už majú „kráľovstvo nebeské".[162]
Boh dopúšťa na
duše protivenstvá od stvorení, aby očistil ich horlivosť a lásku. Máme mať
pevnú snahu, aby sme pripojili osobné starostlivosti k túžbe osláviť Boha.
Protivenstvá so strany stvorení pomáhajú nám v posväcovaní.
Stvorenia
spôsobujú služobníkovi božiemu ešte väčšie utrpenia. Či môžu byť ešte
hroznejšie, aké zažila Matka Božia? Začalo to utrpením pri Obetovaní. Obetovala
Syna za spasenie sveta. Zaiste ľudia pôjdu za svojím Spasiteľom! Simeon však
predpovedá: „Hľa, tento je ustanovený na pád .... mnohých."[163] Ježiš, dobrota a láska,
príležitosť pádu! Prišiel, aby nás spasil, ale neprijali Ho: „... a jeho
vlastní ho neprijali."[164] Aké bolestné zasiahnutie
materinského srdca! Toto utrpenie trvá celý život. Kňazi nechcú nič počuť o
tomto Kristovi, dav Ho zrádza, ba aj nekajúci lotor — za ktorého sa Mária
modlila — umiera s rúhaním. Umrieť vedľa kríža spasenia, po boku Boha Spasiteľa
a predsa byť zatratený! Netrpel Ježiš nadarmo?
Kto nám vyrozpráva
utrpenie apoštolov, ktoré zapríčinila zátvrdlivosť ľudí? Služobníci boží
hrdinsky vytrvali na apoštolských cestách, poháňaní smädom po dušiach, hlásajú
lásku Spasiteľovu. Pri tom ničia svoj život, v rozjímaniach orodujú, v
kajúcnosti sa obetujú. Prídu však hodiny, keď vidia iba nesčíselný zástup
neveriacich a pokrstených, ktorých priťahuje priepasť pekla. Apoštolát,
modlitba boly by daromné?
A predsa, neľutujú
ničoho, práve tak ako Matka Božia pod krížom neľutuje úzkosť, ani trápenie, ani
kvapky krvi. Videla v tom slávu Božiu a duše.
O čo ide Matke
Božej? Aby sme sa odovzdali do vôle Božej. Záleží jej, aby sme Boha vedeli
poznať vo všetkom, aby sme Ho milovali nadovšetko, osobitne v blížnom,
zachovajúc božiu zvrchovanú vôľu. ,,Boh vás chce posvätiť" — hovorí svätý
Pavol. Pracuje iba na tom. Veď všetky Jeho zámery sa vzťahujú na veľké
tajomstvo Krista, na utváranie mystického Krista, ktorého matkou je Mária.
Keďže je spolupracovníčka Boha pri utváraní svätých, presviedča ma, že vôľa
Božia, ktorá ma chce ponížiť protivenstvom skrz blížneho, je vnuknutou vôľou
otcovskej lásky božej.
Žiaľbohu, diabol a
stvorenia nie sú najnebezpečnejším protivníkom nášho kresťanského života ;my
sami sme ním, keďže sme hriešnici a počatí v hriechu. Preto je isté, že v tomto
bode Matka Božia dáva nám pociťovať najsilnejšie svoju dobrotu.
Boh má nevýslovnú
nenávisť voči hriechu. Spomnime si len na Ježišovu úzkosť. Matka Božia mala
neobyčajne hlboké a nadprirodzené poznanie o hriechu. Tak vznešená viera Márie
zjavila jej hrôzu hriechu. Svätosť i nepoškvrnené počatie Panny zásadne sa
protivily hriechu. V deň Umučenia jej duchovné materstvo zasiahlo ju nesmiernym
bôľom.
Čo videla? Na
jednej strane Syna, ktorého láska k Otcovi a láska k ľuďom pohla, aby sa
podobral na utrpenie, aby zničil hriech, aby nás voviedol do kráľovstva lásky,
aby vrátil Otcovi očistenú Cirkev od každej poškvrny, svätú ako snúbenku.
Na druhej strane
videla nás, bratov Krista, vlastné dietky, ktoré — ako predpovedal Simeon —
ukázaly pravú tvár a odoprely prijať Kristovu krv. Ježiš umrel, aby nás spasil:
a predsa, Matka Božia previdela — medzi dietkami — dietky milované, ale aj
zatratené. Hriešnik je natoľko zaťatý, že sa stavia proti krížu a usiluje sa o
to, aby Vykupiteľ trpel nadarmo.
Neverím, žeby bolo
možné pochopiť vnútornú bolesť Matky Božej na Kalvárii. Pri pohľade na
nekonečnú lásku, bola rozžialená príšerným davom, nesmiernym množstvom hriechov
celého sveta, ktoré sa vzpínaly proti Bohu, aby Ho potupily a ako by Ho chcely
dobiť. Lebo Boh — naozaj -— v tento deň prišiel, aby ponížil Syna a prenikol Ho
hroznou úzkosťou, takže umieral s tajomným volaním: „Bože môj, Bože môj, prečo
si ma opustil?"[165]
Predsa však jej
láska nebola skľúčená. Bola matka. Sotrvala až do konca umučenia, sostúpiac so
Synom až do hlbín priepasti. Došla až na koniec bolesti a lásky. Matka Božia
musela sa pokúsiť skoro o nemožnosť — hoci strácala nekonečnú lásku — len aby
zachránila dietky, ktoré splodila v tento deň.
Pod krížom sa
stala našou milosrdnou matkou a tam obsiahla obávanú moc proti hriechu. Mohli
by sme vyskúšať túto moc! Dôkladné zošklivenie si hriechu patrí k prvým
milostiam, ku ktorým Matka Božia dopomôže tým, ktorí sa podrobujú jej
materinskému vplyvu. ,,Ak Boh nám naložil, aby sme hľadali jeden z týchto tak
veľkých a natoľko mimoriadnych darov, ktoré dožičil svojim svätým, lepšieho
nemôžeme nič urobiť ako prosiť o túto živú a účinnú nenávisť k hriechu, ktorú
pociťuje nie jeden z nich. Je to dar, ktorý je základom všetkej dokonalosti a
ktorý tvorí nadprirodzenú silu všetkej vytrvalosti v dobrom. Po viere je
najistejšou a najúčinnejšou zo všetkých osobitných milostí. Teda, úcta k
bolestiam Panny Márie je našou veľkou pomocou ako ku získaniu stavu ošklivosti
k hriechu, tak aj ku zaslúženiu nenávisti —- ako milosti. Zármutok spôsobený
hriechom — v srdci nepoškvrnenej matky ... napĺňa nás hrôzou, úctou, nevôľou, a
výčitkami svedomia."[166] Matka Božia, aby nám
dopomohla k tomu cíteniu, ukazuje nám Syna. To je jej poslaním. Ukazuje Baránka
Božieho, trpiaceho Syna a poníženom živote, v práci, v pohŕdaní, ktorý
vyhľadáva potupu „potupením nasýteného", „muža bolesti."[167]
Pre moje hriechy:
,,Bol zranený pre naše neprávosti a strýznený pre naše zlosti."
Blahoslavená
Angela z Foligna rozpráva, ako prosila Matku Božiu, aby jej povedala, čo by
bolo najpríjemnejšie pre Pána Ježiša. Matka Božia ju vyslyšala. „Odvtedy som
vedela účinnejšie žialiť nad umučením Kristovým a nad bolesťami Jeho Matky. A
čokoľvek som vtedy robila" — pokračuje ďalej — „nech to bolo akokoľvek
veľké, zdalo sa mi to málo. Preto som chcela konať ešte väčšie pokánie. Vtedy
som zatvorila svoje srdce do umučenia Krstovho a obsiahla som nádej, že v jeho
umučení je moje vyslobodenie."[168] Spasiteľ sa jej zjavil
na kríži, ukazujúc rany, bičovanie, strašné bolesti. Povedal: „Toto všetko som
trpel za teba. Vtedy mi prišly na um všetky jednotlivé moje hriechy a pochopila
som, že som nimi zranila Ježiša Krista a že by som mala za ne nesmierne ľutovať
.. . Podobne mi ukázal aj svoje utrpenie a hovoril mi: Čím sa mi môžeš
primerane odvďačiť? A vtedy som plakala plačom preveľkým a ronila som také
horúce slzy, že mi až tvár pálily, a musela som si oči chladiť studenou
vodou."[169]
Spomienka na naše
hriechy a milosrdenstvo, ktorým sú nám odpustené, musia v nás udržovať trvalú
bolesť. Keďže Ježiš prenikol do podstaty hriechu, preto žil v zahanbení pred
Otcom. Aj život Márie, matky pokoreného Ježiša sa uberal v pokání a bolesti.
Svätí tiež živo prežívali túto bolesť. Svätý Vincent Ferarský pred vstupom do
mesta, ktorému hlásal evanjelium uprostred veľkých zázrakov, kľakol si na ceste
do prachu a odprosoval Boha so slzami, aby netrestal mesto pre hriešnika, ktorý
doň vstupuje.
Nič nie je natoľko
významné pre náš duchovný život ako stálosť v bolesti nad hriechami. Celý náš
duchovný pokrok od toho závisí.
To neznamená, že
musíme ustavične myslieť na každý hriech z minulosti: múdrosť vyžaduje, aby sme
na ne zabudli. Treba si však pripomínať, že sme hriešnikmi. Vedomie, že sme
zhrešili, i čo len raz, musí nás udržiavať v zahanbení. Musí v nás byť duch z
Getsemanskej záhrady: „Amplius lava me", povedal Dávid: „Dokonale obmy
ma." Pamätajme na údel, ktorý nieslo vtelené Slovo v čistej prirodzenosti
ľudskej len preto, lebo bolo poznačené hriechami sveta a obetovalo sa na kríži.
„Nieto služby" — napísal Ernest Psichari — „v ktorej by som nevylieval
hojné slzy pred Majstrom, ktorého som tak dlho križoval."
Mária nám udeľuje
milosť tohto svätého zahanbenia pred Bohom. „Som matkou lásky a bázne" —
povedala. „Pokánie, pokánie" — povedala v Lurdoch. V La Salette zjavila sa
plačúca. Nariekala nad našou biedou. Ona nás vedie ku poníženosti, ku pravej
zbožnosti. Matka Božia utvorí v našej duši trvalú potrebu, aby sme sa
polepšili, aby sme milovali a velebili Boha.
Kresťania všetkých
časov dávali to meno Matke Božej, aby naznačili jednu z podstatných vlastností
materinskej lásky. Milosrdenstvo je sústrasťou s biedou bližného. „Preto sa vo
všetkom musel stať podobným svojim bratom, aby mohol byť (ich) milosrdným a
verným veľkňazom pred Bohom a (ho) uzmieril za hriechy ľudu. Môže pomáhať tým,
čo sú pokúšaní, lebo aj sám trpel a bol pokúšaný."[170] Podobne môžeme povedať o
matke Veľkňaza, ktorá trpela s ním „muky a skúšky" a ktorej srdce venovalo
sa uľahčeniu našich úbohostí.
Milosrdenstvo je
najvýraznejším prejavom moci a dobroty Božej. Moc — ak je dobrá — dáva sa
najvznešenejšie a najdôvernejšie. To stačí, aby vysvetlilo, prečo je Matka Božia
tak milosrdná: konečne — zároveň — zmilovala sa nad nami a velebí Boha. Svätý
Augustín nám hovorí, že je slávnejšie pre Boha obrátiť hriešnika, aby sa stal
spravodlivý, než stvoriť nebo a zem: „dobro milosti stojí viac ako celý
vesmír". K prvotným úlohám materstva Matky Božej patrí obrátenie
hriešnikov.
Je matkou
milosrdenstva preto, že nám dala Spasiteľa, že vytvorila Jeho človečenstvo pre
naše vykúpenie. Vykupiteľ je veľkým darom Márie. „Uprostred hrozieb, — ktoré ma
prenasledovaly" — hovorí svätý Anzelm — „v bázni, ktorá ho mrazila, Ó,
najmilostivejšia Pani, ktorúže prostrednicu mám volať s väčšou túžbou, ako
teba, ktorá si v živote nosila usmierenie sveta? Čieže orodovanie dostane
najľahšie milosť pre zločinca akým som ja, ak nie prosba tvoja, ktorá si kojila
mliekom spoločného Odplatiteľa všetkých zločincov a milosrdného Pôvodcu
odpustenia?"
Matka Božia bola
stvorená pre hriešnikov. „Stala sa Matkou Božou pre jeden cieľ: pre
milosrdenstvo."[171] Nevyčerpateľné bohatstvo
prúdi na hriešnikov. Všetci kresťania to veľmi cítia dobre. Pri nej — aj
najúbohejší — len čo trocha zatúži výjsť zo špiny, cíti, že vanie k nemu
dôvera, istota, ako pri nohách matky. Kristus nám ju dal pre odpustenie. V
dňoch najsmutnejších našich pokleskov, môžeme pokračovať v modlitbe: „oroduj za
nás biednych hriešnikov". Nech už padneme do akéhokoľvek močiara,
spomienka na Pannu ostáva ako záchranný pás, ktorého sa chytajú úbožiaci.
Cirkev ju nazýva:
zrkadlo spravodlivosti, svätosti božej, ale tiež: útočišťom hriešnikov.
Materinská láska skláňa sa k nim. Vidí na nich Krv Syna. Chcela by ich
privteliť Ježišovi. Milosrdenstvo Máriino zakrýva všetky údy Krista:
spravodlivých, pretože sú s Ním spojení, hriešnikov, aby sa s Ním spojili.
Stačí len spomenúť
si na Kalváriu, aby sme mali pochop o jej jedinečnom milosrdenstve. Aké hrozné
muky! Láska ju priblížila ku Ježišovi, ale tiež ku katom. Bola matkou jedného i
druhých. Všetci, ktorí prenasledovali Ježiša, zástup, ktorý žiadal preň smrť,
ktorý kričal a ktorý ho ukrižoval, boly jej dietky! Počala ich pri Vtelení a
porodila vo svojom mučeníctve. Pre ne pestovala lásku matky, matky, ktorá vždy
miluje. „V jej duši viac ako ukrižovanej, nebolo možné odhaliť čo len
najnepatrnejšiu stopu nevôle, najmenší tieň podráždenosti. Neodvoláva sa na
spravodlivosť Božiu a netúži po pomste. Ak sa dovoláva spravodlivosti, nuž iba
pre seba. Vidí všetko, ale hľadí iba na jednu vec: aby pochopila, že Ježiš, jej
láska, dobrovoľne sa oddáva požehnanej spravodlivosti, že sa oddáva s nežnosťou
baránka. A ona sa obetuje celá s Ním a tak ako On. Čo sa týka želania
voľajakého trestu pre pôvodcov akokoľvek zločinných, ktorí zapríčinili túto
veľkú obetu, alebo aspoň dali príležitosť a podnet k nej, neprechovávala ho ani
v cite, ani v myšlienke, ani v pokušení. To nepatrilo ani k jej povahe, ani k
jej úlohe. Vždy, ale najmä na Kalvárii, je „ženou", matkou, milostivou
Pannou, obhajcom hriešnikov, matkou milosrdenstva."[172]
V nebi má Matka
Božia toto veľké milosrdenstvo v najväčšej dokonalosti. Ona vnuká ustavičnú
modlitbu: „Kto by mohol" — vraví svätý Bernard — „merať dĺžku, šírku,
výšku a hĺbku tvojho milosrdenstva, požehnaná Panna? Dĺžkou milosrdenstva bude
prítomná až do posledného dňa pri všetkých, ktorí budú žiť dovtedy. Šírkou
milosrdenstva naplní svet. Jeho výška vystúpi až k nebeskému mestu, aby preň
zachránila priestupníkov. Hĺbka milosrdenstva zostúpi až do priepasti, aby
oslobodila tých, ktorí sú v temnotách a v tôni smrti, lebo skrz teba sa nebo
naplnilo, peklo vyprázdnilo, zrúcaniny nebeského Jeruzalema znovupovstaly, kresťanský
život vlastnia úbožiaci, v ktorých bol hriech znivočený."[173]
„Som kráľovná neba
a matka milosrdenstva" — povedala Matka Božia svätej Brigite.
— „Som
radosť spravodlivých a brána, ktorá umožňuje hriešnikom prístup k Bohu. Nieto
nikoho — i keby bol zatratený — komu by chýbalo milosrdenstvo, dokiaľ žije na
tejto zemi."[174]
Svätá Brigita
rozpráva ako žije matka Boha a ako prosí Syna milostí o zľutovanie nad
zbojníkom, ktorý sa ešte trocha obáva súdu Božieho: „Buď požehnaná,
najmilovanejšia matka" — odvetil na jej prosbu Pán Ježiš. — „Tvoje slová
sú pre mňa sladšie ako najpríjemnejšie víno. Sú mi naozaj najpríjemnejšie zo
všetkého, čo si len možno predstaviť ... Nech sú požehnané tvoje ústa, tvoje
pery, z ktorých prúdi všetko milosrdenstvo voči nešťastným hriešnikom. Je
spravodlivé, že ťa volajú matkou milosrdenstva. Skutočne si ňou: lebo si
nepohrdla žiadnou biedou a naklonila si moje srdce k zmilovaniu. Žiadaj si čo
chceš. Áno, tvoja láska, ani prosby nebudú márne."[175]
„Verím" —
hovorí Hugues de Saint-Vietor, —„že Mária ustavične vykonáva v nebi úrad
milosrdenstva, k dobru pokolenia ľudského, pred tvárou Boha Otca, Syna i Ducha
Svätého."
I. Boh volá nás ku
svätosti.
II. Výzva k
materstvu.
III. Matka Božia spája
nás s tajomstvami Krista.
IV. Matka Božia
spája nás s obetou Krista.
1. Spojenie Matky
Božej s obetou Krista.
2. Naše spojenie
liturgiou.
3. Naše spojenie s
obetou v každodennom živote.
V. Na slávu
Najsvätejšej Trojici.
1. Matka Božia
spája nás s Otcom.
2. Matka Božia
spája nás so Slovom.
3. Matka Božia
spája nás s Duchom Svätým.
„V Kristovi si nás
ešte pred stvorením sveta vyvolil, aby sme boli pred ním svätí a bez úhony. Z
lásky, podľa milostivého rozhodnutia svojej vôle, predurčil nás, aby sme mu
boli synmi v Kristu Ježišovi, aby sme zvelebovali slávu Jeho milosti .. ."[176]
Hľa: naše
povolanie! Boh nás pozýva, aby sme boli účastní Jeho svätosti synovstvom v
Kristovi. Svätý Pavol to volá „veľkým tajomstvom", „usporiadaním tajomstva,
ktoré je skryté v Bohu od večnosti", tajomstvo veľkého Krista.
Skrze vieru vieme
o tajomstve vnútorného života v Bohu: Otec má Syna, rovného Otcovi, obaja sú
spojení objatím nekonečnej lásky, z ktorej pochádza Duch Svätý ... Blaženosť
Otca väzí v tom, že má Syna, „žiaru slávy", hovorí svätý Pavol.
Tu hľa Boh
rozprestiera svoje otcovstvo: rozdeľuje svoju blaženosť medzi stvorenia,
vyťahuje ich z ničoty, Jeho čistá
dobrota dvíha ich až k Nemu: robí ich svojimi dietkami. ,,On vás vytrhol z moci
tmy a preniesol do kráľovstva svojho milovaného Syna...."[177] To je neslýchaná milosť
synovstva; prijal nás za synov v najmilšom Synovi. Otec od večnosti videl s
nekonečným zaľúbením ľudskú prirodzenosť, spojenú so Slovom, ktorá rozkvitne
svätosťou a láskou, nielen v Kristovi-Vykupiteľovi, ale aj vo všetkých tých,
ktorí sa s Vykupiteľom spoja: vtelené Slovo povedie život poklony a lásky v
sebe a v adoptovaných dietkach. Aká otriasajúca láska! „Viďte, akú veľkú lásku
mal k nám Otec" — povedal svätý Ján, — „že sa dietkami Božími menujeme, a
nimi aj sme!"[178]
Svätosť je vlastne
to, že sa staneme dietkami Božími v Kristovi: ,,. . . ktorých on pred-poznal,
tých aj predurčil, aby sa stali podobnými obrazu jeho Syna."[179] Slovo sa stalo Telom:
„aby vykúpil tých, čo boli pod zákonom, a mohli sme dostať právo
synovstva."[180] Sprostredkuje nám život
Otca a pomáha nám vstúpiť do rodiny božej. Pred nami vedie život syna; máme ho
v tom nasledovať. Celé naše úsilie musí sa spojiť s Ježišom, aby sme skrz neho
boli účastní na jeho synovskom živote. Niet iného prostriedku na ceste k Bohu:
„Nik neprichádza k Otcovi, ak len nie skrze mňa."[181]
Staňme sa Synmi
Božími v Ježišovi.
Nakoľko ide o
uskutočnenie synovstva Božieho v nás, obráťme sa k Márii, matke prvorodeného.
Vrcholná úloha Máriina je materstvo. Dcéra Otca, Matka Slova, Nevesta Ducha
Svätého nemala by všetko, čo je potrebné, aby nás voviedla do rodiny božej? Je
Kráľovnou kráľovstva milosti.
Prosíme ju, aby
rozšírila materstvo aj na nás: ako utvorila mystického Krista, nech tak ráči
utvárať aj údy. Slávnostne započatým Vtelením v jej lone, ponecháva — ako
očakáva Boh — rozšíriť sa materstvu. Kiežby bdela nad zrodením údov Kristových,
ako bedlila pri zrodení Spasiteľa; kiežby pokračovala ako matka Kristova aj v
nás. Ide jej teraz o to, aby tie dietky, ktoré počala pri Vtelení a splodila na
Kalvárii, priviedla ku dokonalosti života, a ako to povedal svätý Pavol: „v
muža dospelého, k miere plného vzrastu Kristovho."[182] Všetko, čo Boh chce, by
sme vykonali, Matka Božia môže to uskutočniť. Jej materstvo zodpovie otcovstvu
Božiemu. Všetky naše nádeje na svätosť sa opierajú o materstvo Matky Božej.
Vlastní — aby nám dala — tú „plnosť Božiu", o ktorej hovorí svätý Pavol.[183] Môžete dúfať — ako ona,
že vstúpite do velebnosti Otca, do pôsobnosti Ducha Svätého, a narodí sa z vás
Svätý, ktorý sa bude volať Synom Božím.[184]
Historické trvanie
tajomstiev pominulo: ich cena však trvá. „Ježiš Kristus je ten istý včera i
dnes i naveky!"[185] Prečo „miloval Cirkev a
obetoval sa za ňu?" Aby ju posvätil. Počas svojho zemského života činil to
tajomstvami svojho človečenstva: dnes to činí tými istými tajomstvami,
skutočnosťami vždy pôsobivými, posvätiteľskými. Tajomstvá sú večnou
skutočnosťou. „Ich účinnosť" — hovorí Bérulle — „nikdy nepominie. Ani
láska nepominie nikdy, s ktorou boly vykonávané. Duch, stav, čnosť, zásluha
tajomstva sú vždy prítomné. Duch Boží — vzhľadom na vykonané tajomstvo,
vnútorný stav vonkajšieho tajomstva, ďalej účinnosť i sila, ktorými tajomstvo
sa javí a účinkuje v nás, konečne stav a mravná príprava, zásluha, ktorú nám
získal od Boha, zaslúžené nebo, život a On sám, sú vždy živé, činné a prítomné.
Ba aj činná snaha, živé rozpoloženie, skrz ktoré Ježiš konal toto tajomstvo, je
vždy v Ježišovi. A to natoľko, že ak by to bolo príjemné Bohu Otcovi, bol by
prichystaný trpieť a vykonať opäť to dielo, tú prácu, to tajomstvo. Sme povinní
zachádzať s vecami a tajomstvami Ježišovými, nie ako s vecami minulými a
zaniknutými, ale ako s vecami živými a prítomnými, ba večnými, z ktorých
získavame vzácne a večné ovocie."[186]
Nemôže sa nadostač
zdôrazniť, ako je užitočné pre dušu, aby sa vedome pridŕžala spojenia s týmito
tajomstvami Ježiša, cievami, cez ktoré dostáva sa milosť k oživeniu sveta. Táto
milosť je milosťou svätého ruženca. Ruženec je prostriedkom, ktorým Matka Božia
spája nás s tajomstvami Syna, ktoré sú vždy prítomné, a s Jeho oživujúcou
činnosťou.
Ľahko nás môže voviesť
do požehnaného sveta tajomstiev Kristových. Vyplňaly sa v Máriinej prítomnosti.
Ba čo viac, s jej spoluúčinkovaním. Činne sa na nich zúčastňovala. V tom istom
čase sú činmi jej osobného bytia ako aj materského poslania. Pochopila v nich
podivuhodné riadenie a vzťah každého tajomstva s posvätením svojich dietok. Tak
rozumela plodnosti, ktorou mala byť vyznačená. Ako sa vyníma myšlienka jednoty
Márie a Ježiša v týchto tajomstvách? Boh v nej účinkoval nevýslovne, čo
pripomínalo tajomstvo vnútorného života Najsvätejšej Trojice. „Ježiš" —
hovorí Bérulle — „zdvíhal ju v jednote so sebou, vysoko nad ňu a nad jej
vnútorné úkony, aby žila v ňom a prechovávala svoje sväté želania na spôsob
sladkého dojmu, ktorý pozdvihuje, silnie a uchvacuje matku k Synovi, Pannu k
Ježišovi." Celý život rozjímala o Vtelenom Slove. „Príznačné je pre Máriu,
že je pozorná k vnútornému a duchovnému životu svojho Syna, a že má čistú
schopnosť k Ježišovi, naplniť sa Ježišom."[187]
Uspôsobuje nás k
vstupu do sveta tajomstiev skrze vieru. Životný spoj s Ježišom zakladá sa na
viere, ktorá je úvodom rozumu do bohatstiev, ktoré sú ukryté v Kristovi.
Dokončieva sa v láske. Keďže apoštolovia uverili v Ježiša, Otec ich miloval:
„Otec vás miluje, keďže vy ste milovali mňa a uverili ste, že som od Boha
vyšiel." Táto viera pritiahne milosť a urobí, že „potečú rieky živej
vody."[188]
Skrze vieru pristupujeme k synovstvu božiemu.
Hla, Matka Božia
je Cirkvou pomenovaná: Virgo fidelis, Panna verná. Viera na slovo anjela, ktorý
jej oznámil naozaj neslýchané tajomstvo, voviedla ju do tajomstva Kristovho,
ktoré — ako hovorí svätý Pavol — Boh držal skryté od vekov. Tie tajomstvá, tak
nové, ako o Trojici, o Vtelení, o mystickom Tele, odkiaľže by bola dostala, ak
nie zo slov božieho posla? „Blahoslavená, ktorá uverila" — povedala jej
príbuzná. Ponížiac sa skrz vieru, vstúpila do najväčších plánov Božích. Začalo
v nej žiť Slovo, lebo mala vieru. Celú svoju lásku k Synovi vložila do tejto
neochvejnej viery, ktorú Boh napriek tomu umocňúval ťažkými skúškami. Jej čistá
viera, jednoduchá, urobila z Márie dievku Pána.
„Aby Kristus
vierou prebýval vo vašich srdciach, aby ste vy, v láske zakorenení a založení....
mohli porozumieť."[189] Tá viera a láska nás
spojuje s Kristom a robí, že tie tajomstvá, ktoré On prežil za nás, dovršujú sa
tak, že sa stávajú našimi. Ako hovorí svätý Pavol: „Lenže Boh, bohatý na
zmilovanie, vo svojej veľkej láske, ktorou si nás zamiloval, oživil nás s
Kristom, lebo sme boli mŕtvi svojimi priestupkami. Jeho milosťou ste teda
spasení! V Kristu Ježišovi, s ním nás vzkriesil a udelil nám sídlo v nebesiach,
aby sa v budúcich vekoch ukázalo nesmierne bohatstvo jeho milosti a jeho
dobrotivosti k nám, v Kristu Ježišovi."[190] Prežívame s Ježišom
každé tajomstvo. „Pribití s ním na kríž, s ním pochovaní, spoluvzkriesení s
ním." Prežívajúc tajomstvá s Ježišom stávame sa „podobnými obrazu jeho
Syna."
„O, Ježišu, ktorý
si žil v Márii, príď a prebývaj vo svojich služobníkoch, duchom Tvojej
svätosti, plnosťou sily, dokonalosťou Tvojich ciest, pravdou Tvojich čností,
sprostredkovaním tajomstiev, ktoré premáhajú každú protiviacu sa silu, Tvojím
Duchom, ku sláve Otca."[191]
Ježiš mal pred
očami kríž. Vždy kráčal na Kalváriu. Spasiteľ sveta nezbavil sa myšlienky obety
ani na chvílu. Ak chceme pochopiť Jeho život, musíme rozjímať o Ňom vo svetle
smrti. Len čo zostúpil na svet, povedal Bohu: „Obety a dary si nechcel, ale si
mi dal telo . . . hla, tu som." Táto obeta sa obetuje najprv v lone Márie,
koná sa počas tridsiatich rokov, až dovtedy, kým Ježiš nepovedal: „Dokonané
je."
A Matka Božia? Ako
Ježiš, aj ona je oddaná krížu. Vyžadovala to milosť božieho materstva a
jedinečná láska. Keďže je Matkou Boha, dostala výnimočnú milosť, ktorá
prevýšila — o mnoho — všetky prijaté dary, ktoré patrily ostatným adoptovaným
dietkam: milosť príbuzenstva, ktorá jej umožnila „prístup" — ako vraví
Kajetan — „ku hraniciam božstva." Tu našla Matka Božia svoj kríž.
Pripodobnila sa čo
možno najvynikajúcejšie Vykupiteľovi. Milosťou prvej adoptovanej dcéry, je
vzorom Ježiša a najmä v náklonnosti ku krížu. Je prvá pri kríži, lebo je prvá v
milosti.
A tiež, lebo je
prvá v láske. „Keď láska je bez medzí" — hovorí svätý Albert Veľký —
„vtedy aj bolesť je bez medzí."[192] „Nemožno prirovnať inú
lásku k láske Máriinej a tiež žiadna bolesť nevyrovná sa jej bolesti."[193] Mučeníctvo Matky Božej
pramení z nadmiery lásky.
Ježiš ju zasvätil
do svojho hrozného tajomstva. Nebolo možné, aby Ježiš žil v ukrutnom predvídaní
Kalvárie a pritom ponechal Máriu na boku, v pokojnom žití. Láska, ktorá ich
spájala, vyžadovala aj v tom jednotnosť. Pre lásku Ježiš pridružil Máriu ku
svojmu bolestnému údelu. Obeta, Umučenie, boly vrcholom jeho života: láska
chcela, aby sa k tomu pripojila aj Matka Božia. Bola Jeho matkou: veď keby bola
oddelená od bolesti, bola by inším ako nástrojom?
Okrem toho, ak by
Ježiš bol sám pomýšľal sa obetovať, bez Máriinho účastenstva na jeho obeti,
Mária by Ho bola žiadala takouto pokornou a vrúcnou túžbou, že by jeho láska
jej to dovolila. Ak si želala nasledovať Ježiša vo všetkom, nuž najmä tu musela
by trpieť. Chcela piť — ako povedal Ježiš — ten istý kalich. Najväčším darom
Ježiša pre Máriu bolo jej vlastné spoluutrpenie. To spoluutrpenie, ktoré jej
dovoľovalo, aby trpela s Ním, aby sa obetovala s Ním, aby chválila Boha a aby
vykonávala materský úrad pre ľudí. Či nebol to konečne začiatok Umučenia — ako
to uvádza svätý Augustín — keď dala Synovi tú prirodzenosť, ktorá jediná by
bola vhodná k Jeho utrpeniu?
Ak chceme pochopiť
život Matky Božej, musíme sa naň dívať — ako pri živote Ježiša —vo svetle kríža.
Mária osvietená od Vtelenia, hlbokým zmyslom proroctiev, a neskoršie upozornená
starým Simeonom, žila v myšlienke na budúcu veľkú obetu. Po rozhovore so svätým
starcom pochopila, že má žiť pre obetu, pripraviť sa na obetu. Odteraz videla
vždy Umučenie. Všetko smerovalo k tomu, aby jej pripomínalo to tušenie. Sama
povedala svätej Brigite: „Vždy, keď som videla Syna, každý raz keď som ho
povíjala do plienok, vždy keď som pozorovala Jeho rúčky a nôžky, toľko ráz moja
duša bola prebodnutá ako by novým mečom: zdalo sa mi, že Ho vidím už
ukrižovaného."[194] Pán Ježiš zjavil to
svätej Terezke: „Keď vidíš moju matku, ako ma drží v náručí, namysli, že tieto
radosti boly vyňaté z krutého trápenia. Odvtedy, čo počula slová Simeonove, môj
Otec, živým svetlom ju poučil o tom, čo pretrpím."[195] — „Aké dlhé mučeníctvo
si musela podstúpiť" — hovorí Rupert — „vždy si mala pred očami, ako umrie
tvoj syn."[196] Ďalej vkladá Márii:
„Usilujte sa, aby váš súcit s mojím utrpením nezačínal až od tej hodiny, keď
som videla umierať svojho Syna. Meč Simeonov mučil ma celý život: keď som mala
Syna na rukách, keď som ho kojila, už som vídavala Jeho smrť."[197] — „Skutočne, moja saldká
Pani" — hovorí svätý Anzelm — „neverím, že by si bola mohla žiť i čo len
okamih v sovretí toľkej bolesti, ak by Duch života nebol ťa posilňoval."[198]
Keď sa priblížil
deň najväčšej obety, Matka Božia prišla do svätého mesta. Tiež by mohla
povedať: „Krstom mám byť pokrstená, a ako ma (úzkosť) zviera, kým sa to
nevykoná!" Vedela, že obeta Syna má obnoviť kráľovstvo Božie, že Jeho
krvou sa zrodia synovia Boží. Vedela, že Jej syn je „pšeničným zrnom, čo padlo
do zeme jej života a ak neumrie, ostane samo, ale ak umrie, prinesie veľkú
úrodu."[199]
Videla všetkých predurčených, ktorí sa zrodia z kalvárskej obety, zástupy dietok,
ktorých bolesť porodila pre Boha. Láska ju pohýňa. Nadišiel deň, Mária je na
Kalvárii.
Tiahla ju
nesmierna láska. Stojí pod krížom; stojí pri bolesti, lebo Mária ju premohla.
Duchom a srdcom zúčastňuje sa na všetkých utrpeniach Syna. Je s Ním celkom spojená,
ako by stotožnená, nakoľko chcela s Ním tú istú vôľu Božiu a nakoľko ju
nasledovala s úplnou oddanosťou. Obetuje Syna pre nás. Predovšetkým dáva
Ježiša. Ako Boh Otec, tak aj ona nás miluje, že dáva svojho jediného Syna.
Veľmi je potrebné,
aby sme sa spojili s obetou Krista. Tá obeta „príčina našej večnej spásy",
nebola by plne účinná, iba ak sa na nej zúčastníme činne myšlienkou, srdcom,
našimi skutkami. V tomto spojení s Umučením, môžeme uskutočniť naše kresťanské
povolanie, lebo všetky milosti prúdia z kríža.
Ježiš umrel, aby
sme sa stali svätými. „Kristus zamiloval si Cirkev, že seba samého vydal za ňu,
aby ju posvätil a očistil slovom (života) v kúpeli vody! Pripravil si Cirkev
slávnu, bez poškvrny, bez vrásky, a bez akejkoľvek inej (chyby), ale svätú a
bez úhony."[200]
Tak možno
pochopiť, prečo Matka Božia nás vedie ku krížu: z neho vyteká prameň svätosti.
Tí, ktorí sa sjednotia s obetou Krista, sú posvätení: „Lebo jedinou obeťou
natrvalo urobil dokonalými tých, čo sa dajú posvätiť."[201]
Máme dva hlavné
prostriedky, aby sme sa spojili s Umučením Krista: 1. liturgiu a 2. prijímanie
utrpení v našom každodennom živote.
Oltár zvečňuje
Kalváriu. Keďže milosti Kristovej smrti sa rozdeľujú všetkým ľuďom, všetkých vekov,
Ježiš obnovuje ustavične svoju obetu. Pokračuje v nej tak, že je Kňazom i
obetou.
Pri prijímaní,
prichádza ako kňaz. Kňaz je na to, aby sa klaňal, naprával viny. Miesto nás
činí dokonalú poklonu, úplné vďakovčinenie a privoláva odpustenie a milosť Božiu.
Za nás sa klania, ďakuje, napráva a prosí. Všetky tieto činy večného Veľkňaza,
ktoré sa odohrávajú v nás, stávajú sa — ak to chceme — naše. Privteľujeme si
každú poklonu, zadosťučinenie a poníženú prosbu Krista. Vnútorné prúdenie,
ktoré dvíha Ježiša k Otcovi, môže sa stať vnútorným pohybom nášho života.
Môžeme vzdať takto Bohu najdokonalejšiu poctu — ako to spomína liturgia: „Skrze
Neho, s Ním, a v Ňom, patrí Tebe, Bohu Otcu všemohúcemu, v jednote Ducha
Svätého všetka česť a sláva."
Ježiš prichádza
tiež ako žertva v stave obetovania. Prichádza ako hostia, so svätosťou — ak
možno povedať — Kristus-Hostia. Obetná hostia je oddelená od každého
znesväcujúceho spojenia, a určená i posvätená je Bohu. Známky prežívanej
svätosti — hovorí svätý Tomáš, sú tieto: účinné zbavenie sa zemských vecí
čistotou a silné primknutie sa k Bohu. K tejto dojímavej svätosti Krista na
kríži, kde všetko bolo láskou k Otcovi, kde „vydal samého seba za nás Bohu ako
dar a obetu ľúbeznej vône!"[202] liturgia nás priberá,
aby sme mali na nej účasť.
Koľký prameň
milosti pre veriaceho, ktorý sa vie opravdivé zúčastniť na svätej omši. Vzdáva
Bohu najdokonalejšiu poctu synovskej poklony, načiera priamo z prameňa všetkých
milostí, posilňuje svoj duchovný život spojením so smrťou Krista, pomaly sa
stáva živou hostiou, obetovanou každý deň s hostiou kalvárskou. Kresťanské
povolanie sa uskutočňuje.
Ale ako by sme sa
mohli zúčastniť na obete bez pomyslenia a obrátenia sa na Matku Veľkňaza a
Obeti? Matka Božia bola veľmi dôverne účastná na kňažstve svojho Syna počas
zemského života, takže nemôže nebyť spojená navždy s vykonávaním tohto
kňažstva. Ako bola prítomná na Kalvárii, tak je prítomná pri svätej omši, ktorá
je predĺžením Kalvárie. Pri kríži posluhovala Synovi, obe-tujúc sa Otcovi, pri
oltári posluhuje Cirkvi, ktorá sa sama obetuje so svojím Zakladateľom, ktorého
obetu obnovuje. Obetujme Ježiša skrz Matku Božiu.
Ježiš však nechce
byť obetovaný sám. Obeta Kristova, svätá omša, je tiež obetou údov Kristových, obetou
Cirkvi. Spolu prináša obetu údov Kristových, ktorí sa obetujú s Ním v tej istej
obete, za podobných pocitov opustenosti a úplnej odovzdanosti. Keď kňaz obetuje
hostiu Bohu, nech obetuje tiež našu dušu, naše telo, celý náš život, ako to
žiada svätý Pavol: ,,... aby ste svoje telá dávali v živú, svätú a Bohu ľúbeznú
obeť."[203]
Kiež by sa táto
obeta konala skrz Matku Božiu.
Prosme Matku
Božiu, aby sa zastala služobníkov, preniknutých liturgickým duchom, ktorí sa
pousilujú načierať, pre slávu Božiu, z nesmiernych prameňov liturgie a najmä
svätej omše. Hodnota svätej omše je — sama v sebe — nesmierna, ale žiada sa,
aby služobníci Boží ju slúžili Bohu s Máriou. V prvých časoch Cirkvi, keď ešte
žila Matka Božia, obety slúžené apoštolmi obsiahly skrz ňu účinnosť, ktorá sa
prejavila v oduševnení Cirkvi, v tých požehnaných časoch. Svätí výmluvne
svedčia na našich oltároch o krvi Kristovej pred Otcom.
Táto jednota
myslenia, srdca a modlitieb s obetou Krista skrz liturgiu, musí sa doplniť
pripojením skutkov nášho každodenného života. Svätý Pavol písal Rimanom: ,,Ci
neviete, že všetci, čo sme boli pokrstení v Krista Ježiša, v jeho smrť sme boli
pokrstení? Krstom sme boli totiž spolu s ním pochovaní vo smrť (jeho)."[204] „Staré sa pominulo ...."[205] Galaťanom napísal: „S
Kristom som ukrižovaný. "[206]
Tieto slová sú
výnimočnej vážnosti. Musia riadiť náš život. Milosť krstu nás pripodobnila
Vykupiteľovi a učinila nás účastnými Jeho smrti. Milosť nie je osamotená, ale
je ako semeno, ktoré musí vyklíčiť a priniesť ovocie. Každý kresťan musí
napodobniť Umučenie a — ako svätý Pavol — byť pribitý na kríž. „Lebo umrel, ale
umrel raz navždy hriechu; a žije, ale žije Bohu. Tak isto aj vy súďte o sebe,
že ste mŕtvi hriechu, lenže živí Bohu, v Kristu Ježišovi, (Pánovi našom)."[207]
Sám Kristus nás upozorňuje: „Kto
chce za mnou ísť, nech zaprie sám seba, vezme svoj kríž a nasleduje ma."[208]
Milujme teda kríž
v týchto rozličných podobách: skúšky, práca, choroba, poníženie, čo ešte?
Všetko, čo Prozreteľnosť nám zošle, aby sme urýchlili podobnosť s Kristom. Bude
treba pripojiť každú dobrovoľnú prácu, umŕtvovanie a pokánie, záväzok krstu,
ktorý nepripustí ospravedlnenia.
Keď nadíde pre nás
hodina spojenia s obetou Krista, nič nie je tak blahodarné ako, že si pomyslíme
na tú, ktorá toľko vytrpela za nás. Trpela celý život. Obklopoval ju zákon
obety. Aj sama bolesť sa rozrastala, pretože bolesť a láska u predurčených sú
jedno. Trpela v tele, ale najmä v srdci a v duši. Jej mučeníctvo bolo
predovšetkým vnútorné.
Prídu dni, v
ktorých telesné utrpenie nás tvrdo zasiahne. Bude to okamihom, aby sme si
spomli, že sme údmi Krista, a že patrí k nášmu povolaniu, aby sme pokračovali v
jeho Umučení. Pred nami Matka Božia prešla túto kráľovskú cestu kríža. Spomnime
si na jej vyhnanstvo, na jej chudobu, opustenosť. Nech je náš stav akýkoľvek,
nech je krajný a bez lieku, pozrime pred seba: uvidíme vždy Pána Ježiša a Matku
Božiu, ako nesú ten istý kríž, a okrem toho oveľa ťažší.
Bolesť srdca je
ešte hroznejšia, ale tiež blahodarnejšia. Do akej hĺbky nesostúpia odlúčenia,
hanobenia a zármutky až po smrteľnú úzkosť. Nuž najmä tu treba sa prizrieť na
Máriu. V srdci pretrpela oveľa viac ako v tele. Hĺbka spojenia so Synom
zväčšovala jej bolesť neslýchaným spôsobom. Bola by menej trpela, keby bola
menej milovala. Trpela sama. Ten, ktorý by ju bol mohol potešiť, ktorý jedine
chápal jej bolesť, Ježiš, bol práve hlavnou príčinou úzkosti. Musela trpieť bez
súcitu. A to bolo hrozné.
Učí nás trpieť pre
Ježiša. ,,S Kristom som ukrižovaný" — povedal svätý Pavol. O koľko
pravdivejšie bolo to u Márie! Pripojená k dielu vykúpenia, hodnosť matky
umožnila jej, že mohla vstúpiť do vykúpenia prv, než všetci. Netreba inšie
povedať, iba ak uistiť, že precítila súcitne bolesti Syna: vstúpila do tejto
bolesti, prisvojila si ju, stotožnila sa s ňou. Možno povedať, že Umučenie sa
naraz odohralo pre Syna i Matku. Matka Božia spomla o tom Brigite: „Pri
Umučení, bola Jeho bolesť mojou bolesťou, keďže Jeho srdce bolo mojím
srdcom."[209]
Ako pri Vtelení dala svoje telo Bohu, aby Slovo prijalo z jej života našu
prirodzenosť, na Kalvárii venovala bezmedzne svoje telo, svoje srdce, svoju
dušu, aby so Synom podstúpila mučeníctvo, ktorým sme vykúpení. Trpela, aby sa
vybudovalo kráľovstvo Božie na zemi. Myslela na nás. Trpela ako matka: matka
Ježišova, ale tiež matka bratov Ježišových, matka milosrdenstva, útočište
hriešnikov. Pri tom nemožno zbadať nejaké rozhorčenie. Jej Syn sa obetuje za
spravodlivosť Božiu, ale privoláva odpustenie pre tých, ktorí ho križujú. To
isté činí Jeho matka: mučitelia Syna sú tiež jej dietky. Chápete v tom ukrutnú
bolesť? Dieťa jej panenského tela, Ježiš, vydaný na smrť za tých, ktorých v
nevýslovnej nežnosti zrodila vo svojom srdci!
„Nezabúdajte na
náreky vašej matky" — hovorí nám sväté Písmo. Matka Božia chce nás
sjednotiť s Umučením svojho Syna. Mali sme podiel na tomto Umučení. V obetovaní
Krista neboli sme iba divákmi, ale hercami a — pravdu povedané — mučiteľmi. Pre
naše hriechy Kristus umrel a Mária znášala to ukrutné mučeníctvo.
Matka Božia chce
dnes, aby sme sa zasa zúčastnili na Umučení, ale teraz už s láskou a ako hovorí
svätý Pavol „na vlastnom tele doplňujem, čo Kristovmu umučeniu ešte
chýba."[210]
Aj my musíme mať útrpnosť s bolesťami Vykupiteľa, útrpnosť spojením viery a
lásky, skutkami pokánia a bolesti. Je to podmienka našej spásy: „Sme aj
dedičmi, a to dedičmi Božími a spoludedičmi Kristovými. Ak s ním trpíme, s ním
budeme aj oslávení."[211]
Máme pokračovať vo
vykupiteľskom diele Krista. Cirkev žije z obety. Táto obeta sa koná každý deň
na oltári, ale pokračuje aj v údoch Ježiša, ktoré trpia. Utrpenie kresťana je
nutné pre spásu sveta: je prameňom života. Ono zadosťčiní, vykupuje a
posväcuje.
Keď nás Boh
vyznačuje, že dopúšťa na nás utrpenie, tešme sa. Ježiš sa obetoval za nás v
každom tajomstve, ale ani v jednom natoľko, ako v tajomstve kríža. Jestvujú
výmeny lásky, ktoré sa uskutočňujú iba v bolesti: iba na Kalvárii Ježiš dal
svoju matku Jánovi. „Vám sa dostalo milosti zásluhou Kristovou, že ste nielen
uverili v neho, ale i trpeli pre neho."[212]
Matka Božia nás
učí trpieť v tichosti a v skrytosti. Ticho je ovzduším bolesti. Na Kalvárii sa
mlčalo. Stráca sa, čo je najposväcujúcejšie v bolesti, keď sa žalujeme, keď
vravíme o svojich žiaľoch, keď hľadáme potešenie. Nerozhadzujme túto vzácnu
milosť.
Porozumeli ste
spojeniu takejto duše s Bohom? Kto žije v duchu obeti, činí toľko, ako je
nasledovanie Krista. Preniká srdcom do Jeho tajomstva. Môže povedať so svätým
Pavlom: „Nežijem už ja, ale žije vo mne Kristus!"[213]Ježiš povedal
blahoslavenej Angele z Foligna: „Tí, čo ma nasledujú v chudobe, v bolesti a v
uponížení, (čo som ja všetko vždy mal), to sú moji zákonití a vyvolení synovia.
Tí, ktorých myseľ je stále upätá na moje utrpenie a smrť, na tie jediné pramene
skutočnej spásy a oživotvorenia všetkých, to sú moji synovia zákonití. Iní
mojimi synmi nie sú."[214]
S liturgiou prosme
Matku Božiu, aby nám dala ducha obety, aby sme sa obetovali s jej Synom: „Svätá
Matka, oné rany — nimiž on bol obsypaný — hlboko mi v srdce vtlač."[215]
Podstatou
vnútorného života je úcta k Najsvätejšej Trojici. K prejavu zbožnosti
najpotrebnejšie je, aby sme pestovali zvláštne city ku každej z Troch božských
Osôb: synovskú lásku k Otcovi, ktorý nám dal jediného Syna; neobmedzenú dôveru
k Slovu, nášmu Vykupiteľovi a všeobecnému prostredníkovi. Odovzdanie k Duchu
Svätému, hosťovi našej duše, nášmu vodcovi, učiteľovi, darcovi duchovného
života.
Svätosť je
nevysloviteľné spojenie Boha samého v troch osobách. Toto nekonečné priľnutie
Otca a Syna v jednote Ducha Svätého, ten pohyb lásky, ktorý vykonáva ich
jednotu, dovršujúc ich blaženosť, pohyb, ktorý spôsobuje, že Boh nachádza v
sebe všetku blaženosť ako aj vo svojej prirodzenosti a v spojení troch božských
osôb: to je svätosť božia. Boh je svätý, pretože dokonalosť Jeho prirodzenosti
Ho nekonečne oddeľuje od toho, čo nie je ním a ďalej, že je nekonečne blažený v
živom objatí, v ktorom sa navzájom dávajú tri božské osoby.
Podobne aj Matka
Božia je svätá. Jej neprenášateľné meno je Svätá Panna. Je svätá, lebo je
panna. Panenstvo je neporušiteľnosť, nemožnosť delenia. Konečne je svätá,
pretože — od svojho stvorenia opretá o Boha — nikdy nehľadala nejaké primknutie
mimo Boha, žila v Bohu, celkom smerovala k Bohu.
Pre nás svätosť
nemôže inšie znamenať — ako napodobenie svätosti božej: priľnutie k Bohu
rozumom, vôľou a vonkajšími skutkami, ako by sme už neboli my, ako hovorí svätý
Pavol: ,,v jednom a tom istom duchu". Všetko uviesť v jednotu, po ničom
inšom netúžiť, iba po Bohu.
Kto nám dopomôže k
tomuto vrcholu nášho života? Zasa len Matka Božia.
Skrz svoje panenstvo, je neobyčajne
milovanou dcérou Otca: ona nás vovedie do božieho vlastníctva, skrz ňu staneme
sa synmi.
Skrz svoje božie
materstvo, je matkou jediného Syna Božieho: učiní z nás bratov svojho
jednorodeného.
Skrz ľudské
materstvo, je snúbenkou Ducha Svätého: skrz ňu vstúpime do mystického Tela.
Milosti Vykúpenia budú pretekať od nej k nám.
Matka Božia je zvrchovane
privilegovanou dcérou Otca. Všetkou dobrotou, ktorú Boh mohol zhromaždiť vo
stvorení, obdaril Máriu. Chcel, aby plnosť prírody a milosti sa zhustila vo
stvorení, ktoré bolo, pravda, len stvorením, ale ohlasovalo prvotnú myšlienku
Božiu v stvorení: v matke svojho Syna. Dostala viac darov ako všetci anjeli a
ľudia spolu. Všetko, čo prichystal zo vznešenosti k stvoreniu anjelov, všetko,
čo vložil do života a čností pri stvorení ľudí, všetko to zhromaždil a prevýšil
pri stvorení matky svojho Syna.
Ona je jedine
„milosti plná". To hovorí všetko. Z nej môžete vyčítať — viac ako zo
všetkých stvorení — moc a lásku Božiu. Je zrkadlom Neviditeľného natoľko,
nakoľko len ním môže byť stvorenie.
Liturgia nám
hovorí, že cieľom Vtelenia bolo, aby sme sa dostali k láske neviditeľného Otca,
poznaním Syna, ktorý sa stal viditeľný telom. Boh nemôže ostať v neprístupnom
svetle: Ten, ktorý je náš život, naše svetlo, musí byť na dosah ľudí. Zjavil sa
teda najprv vo vtelenom Slove, a potom v Márii. V Ježišovi, ako Boh uprostred
nás, v Márii, ako ušľachtilý zjav stvorenia spojeného s Bohom. Nuž, môžeme
pochopiť v Ježišovi, čo je pre nás Boh; v Márii zasa, čo Boh žiada, aby sme
boli preň.
Stvorenie Panny v
sláve panenstva a milosti, vyzdvihlo Máriu na jedinečný stupeň obľúbenosti
Otca. Ich dôvernosť sa prehĺbila do neslýchanej miery, keďže Matka Božia
splodila Slovo. Tu sú slová bezmocné. „K vytvoreniu" — vraví Bossuet —
„večnej spoločnosti s tebou, chcel, aby si sa stala Matkou jediného Syna a
Otec, aby bol tvoj. O div! ó priepasť lásky! Ktorý duch by nestroskotal pri
uvážení tých nepochopiteľných láskavostí, ktoré prechovával k tebe, len čo si
sa ho dotkla tak blízko, skrz spoločného Syna, pri uvážení neviditeľného puta
tvojej svätej smluvy a výmeny vzájomných náklonností, ktoré ste si zaľúbeno
prejavovali." — „Náš spoločný syn!" Boh Otec a Mária stretli sa v
strede spoločnej lásky, v Ježišovi, jedinom synovi. V nevýslovnej jednote
hovoria: „Čo je od mňa, je aj od teba." „Tieto dve sväté osoby, Otec,
ktorý je na nebesiach a matka, ktorá je zo zeme, sú teraz spojené, a v svätej
ich jednote majú tiež k spojeniu božskú Osobu, toho istého Syna, jediného,
ktorý pochádza z nich a ktorý je medzi nimi nerozlučiteľným putom, ktorým sú
spojené naveky."[216]
Toto spojenie sa
ešte ďalej prejavuje: Materstvo Matky Božej siaha tak ďaleko ako otcovstvo
Božie; matka Syna, prirodzenosťou sa stáva matkou prisvojených synov. Boh má
dietky, lenže skrz ňu: ak milosťou sa nimi stavajú, či nedáva ich ona Bohu? K
utváraniu mystického Tela Kristovho bolo potrebné najprv Vtelenie a to „fiat —
staň sa" Márie.
Uhádneme dôsledok:
iba skrz Matku Božiu, našu matku v milosti, naučíme sa konať ako synovia Boží.
Celý náš
nadprirodzený život sa zakladá na večnom synovstve Slova. Naše adoptovanie —
uvádza svätý Tomáš — je spodobnenie synovstva večného Slova a priberá nás k
účasti na jednote Slova s Otcom. To je základ nášho nadprirodzeného žitia.
Preto je potrebné, aby všetky naše činy vytekaly z toho základu: žiť, modliť
sa, pracovať, trpieť ako dieťa Božie. „Nasledujte príklad (Boží) ako (jeho)
milované dietky." „Zite teda ako dietky svetla!"[217] „Keď sa modlíte, vravte:
Otče ..."[218]
Otec uzaviera do
tej istej lásky jediného Syna i adoptovaných synov. „Kto mňa miluje, toho bude
milovať aj môj Otec ... Lebo sám Otec vás miluje, keďže vy ste milovali mňa a
uverili ste, že som od Boha vyšiel." O tom, že večná láska Otca k Synovi
sa prejavuje v tom istom čase aj voči prisvojeným dietkam, nás uisťuje Pán Ježiš:
,,Otče .... slávu, ktorú si ty dal mne, dal som aj im, aby boli jedno, ako sme
my jedno. Ja som v nich a ty si vo mne, aby boli dokonale (zlúčení) v jedno,
aby svet poznal, že si ma ty poslal, a že si aj ich tak miloval, ako si mňa
miloval."[219]
Podstatná úloha
kresťana pozostáva v tom, aby sa vo všetkom stal synom Božím. Obráťme sa na
materstvo Márie. Veď k vrcholnému jej poslaniu patrí, aby sme sa stali dietkami
Božími. Najväčšie želanie, ktoré jej môžeme prejaviť je to, že jej prisľúbime,
že sa zrodíme v milosti. Kiež by nám dala synovský cit, aby sme mohli milovať
Otca a k nemu sa prihovárať ako dietky.
Kto niekedy
vyrozpráva spojenie Márie s Ježišom? Jedine Boh ho môže pochopiť. V chvíli
Vtelenia, Mária poskytla najčistejšiu krv k utvoreniu tela Slovu. Koľká láska
nasledovala za týmto darom! Syn Boží naň odpovedal najväčšou láskou: dal jej
nesmiernu milosť, božský život: pochádzal z nej. S výnimočnou záľubou
Najsvätejšia Trojica utvorila srdce Panny, aby sa stala matkou vteleného Slova,
aby mohla milovať Bohočloveka, ako sa patrí. Toto spojenie rástlo ešte počas
zemského života Ježiša: primyslíme si spojenie, vytvorené životom v Nazarete,
spoločnú prácu, chudobu spoločne znášanú, rovnakú nesmiernu túžbu po spasení ľudstva.
Boly to nevýslovné
výmeny: Ježiš dal Márii milosti svetla, ako neprestajné zjavenie tajomstiev
božích? Mária venuje Ježišovi dokonalú prispôsobivosť k týmto milostiam,
obdivuhodnú účenlivosť pre všetky vnuknutia, plné rozvinutie lásky. Spomnime si
ich spojenie na Kalvárii, keďže tá istá vôľa ich pohýňala, aby prijali
otriasajúcu obetu. Boli naozaj jedno.
„Keď hovoríme o
tebe, Mária, hovoríme o Ježišovi. Keď hovoríme o tvojich duševných
rozpoloženiach, hovoríme o tých, v ktorých sa musel On počať. Ty si s Ním, ty
si skrz Neho, ty si pre Neho. A ako božské osoby vytvárajú osobnosť iba v ich
vzájomných vzťahoch, ty tiež, ó svätá Panna, ó božia a ľudská osoba zároveň,
božia z milosti a ľudská od prírody, ty máš osobnosť v bytí milosti iba vzťahom
k Ježišovi: žiješ iba skrz milosť prv ako On žije v tebe skrz prirodzenosť.
Dýchaš Jeho duchom a Jeho milosti i vznešenosti sú tvoje."[220]
Rozumie sa, že
toto nevýslovné spojenie dovoľuje Matke Božej, aby nás spojila s Ježišom. Toto
spojenie s Ježišom Kristom je cieľ, ktorý ustavične svätý Pavol prízvukuje pre
náš duchovný život: „Kristus je môj život..."
Kto nám dá Krista?
Otec. Ale dáva Ho skrz Máriu.
Matka Božia
zjavila nám Ježiša. Naučila nás, aby sme o Ňom rozjímali. Či nevenovala celý
svoj život tomu rozjímaniu? Nemožno myslieť — bez akéhosi vnútorného oslnenia —
na tento vnútorný život Matky Božej, ktorá sa dívala na Ježiša s materinskou
láskou a nesmiernou vierou. Prejavy Ježišove, Jeho reči, všetko bolo pre Máriu
akoby novým zjavením. Každý pohyb Ježišov spôsoboval v Márii dôverné a hlboké
chvenie, z ktorého sa rodily činy dokonalej lásky.
Liturgia nás dosť často pobáda, aby
sme prosili Matku Božiu, aby nám zjavila Syna: ,,A Ježiša, požehnané života
svojho ovocie, nám pri konci putovania ukáž." Poznanie Ježiša je — vskutku
— východiskom lásky.
Láska Kristova sa
teda nám zjavila, tá láska, ktorá učinila z Neho nášho brata. „Láska Kristova
nás podnecuje" — ako hovorí Apoštol.[221] Podnecuje nás, aby sme
žili ako Ježiš, trpeli ako Ježiš, aby sme udržiavali Jeho dielo v Cirkvi. Celý
život kresťana čože je, ak nie pokračovaním života Ježišovho, prevádzaním tých
istých čností Ježiša? Kristus rozširuje svoj život na mňa cestou milosti. To je
môj, ale aj Jeho život: „Áno, nežijem už ja, ale žije vo mne Kristus."
Sláva Božia je dosiahnutá: „Všetko je vaše, vy však ste Kristovi, a Kristus
Boží!"[222]
3. Matka Božia spája nás s Duchom
Svätým.
„Duch Svätý zostúpi na teba"[223] — povedal anjel Matke
Božej. Bol už pri prvom posvätení, v okamihu stvorenia Márie, nepoškvrnene
počatej. „Zdravas", milosti plná" — povedal tiež anjel. Všetku
milosť, ktorú len stvorenie môže prijať, Mária ju obsiahla plnou schopnosťou
svojho bytia. Nijaký z darov sa jej neodoprel. Najsvätejšia Trojica stvorila
dušu, ktorá by bola schopná prijať všetky dary. V nich našla jedinečnú radosť a
veľké vyjadrenie slávy. Už pri stvorení Márie, Duch Svätý — aby sme tak
povedali — bol dojatý a zahrnul ju božím životom, aby si ju tak pripravil ku
prijatiu Slova. Z Ducha Svätého počala. On utvoril v nej telo Slovu: „Duch
Svätý sostúpi na teba a moc Najvyššieho ťa zatieni, a preto aj to sväté, čo sa
(z teba) narodí, Synom Božím sa bude volať."
Odvtedy je tomu
vždy tak. Duch Svätý pokračuje v utváraní mystického Tela Kristovho: koná tak
skrz Máriu. Utváranie svätých je ich spoločným dielom.
Toto nám napovedá
spojenie Matky Božej s Duchom Svätým. Duch Svätý jej zjavuje povolanie každého
z údov Kristových. Ďalej jej zjavuje stupeň slávy, ktorý majú dosiahnuť;
bezprostredné nebezpečenstvá, a milosti, ktoré potrebujú. Celý plán predurčenia
pozná: ona ho uskutočňuje. Nakoľko nijaká milosť nie je udelená duši bez
prostredníctva Márie, je to znakom, že Duch Svätý zjavil jej stav mystického
Tela a poveril ju, aby prispela k jeho zveľadeniu. Koľká jednota v tejto
ustavičnej spolupráci Ducha Svätého a Matky Božej, pri utváraní Krista!
Utvárajú ho v Cirkvi. Tvoria ho vo mne. Všade, kde sa rodí Ježiš, je tomu tak
ako po prvý raz: rodí sa z Ducha Svätého a z Márie.
Matka Božia
nakloňuje nám Ducha Svätého: „Keď Duch Svätý nájde v duši Máriu" — vraví
svätý z Montfortu — „ponáhľa sa do nej, vstupuje do nej plne. Hojne sa natoľko
udeľuje takejto duši, že urobila miesto pre jeho nevestu. A jedným z najväčších
dôvodov, pre ktoré Duch Svätý nekoná teraz mimoriadne divy v dušiach je to, že
nenachodí v nich dostatočne veľké spojenie so svojou vernou a nerozlučnou
nevestou."
Touto činnou
prítomnosťou Ducha Svätého dovršujeme vstup do rodiny božej. Zjaví sa nám
Ježiš, ako to vyhlásil. Dáva nám cit synovstva: „Prijali ste Ducha synovstva, v
ktorom voláme: Abba! Otče!"[224] To je Duch Ježišov:
„Keďže ste synovia Boží, zoslal nám Boh do sŕdc Ducha svojho Syna.[225] Tento Duch koná v nás,
on riadi našu činnosť, ako riadil ľudskú činnosť Ježiša a ako riadi Cirkev.
„Pretože všetci, ktorých vedie Duch Boží, sú synmi Božími."[226] Vieme sa preto modliť
ako dietky: „Sám Duch prichádza na pomoc nám slabým. My totiž nevieme ani len
to, za čo sa máme náležíte modliť. Ale Duch sa za nás prihovára nevysloviteľným
vzdychaním."[227]
Z týchto úvah uzatvárame, že treba
sa oddať Márii. Poznáme jej lásku k nám. Vieme o jej moci. Má svetlo, aby nás
viedla, dobrotu, milosť. Dôverujme jej, dúfajme v ňu, konajme skrz jej
materinskú lásku.
Odovzdať sa
znamená — ponajprv — dať sa; ale je to ešte viac: seba zanechať, zabudnúť na
seba, odovzdať sa bez výhrad. Je pravda, že Bohu sa máme úplne odovzdať, keďže
jedine jeho otcovská vôľa riadi svet, a najmä svet duchovný. Ale, dokonalosť
odovzdania sa Bohu dosahujeme skrz oddanosť k Matke Božej. Či nie je jasne
pridružená ku spravovaniu duchovného sveta? Jej materinské kráľovstvo je
kráľovstvom skutočným a činným. Ono utvára svätých, Boh počal myšlienku môjho
duchovného života, môjho života v Kristovi. Jeho uskutočnenie však zveril Matke
Božej. Ona ovláda každú niť rozličných dejov, ktoré Prozreteľnosť používa, aby
zo mňa utvorila úd Kristov, vyvolenca. Mám teda iba „veriť v lásku" — ako
hovorí svätý Ján-dúfať a dovoliť na seba vplývať.
Odovzdajme Márii
všetko, čo je v nás, naše telo, našu dušu, našu citovosť, obrazotvornosť,
rozum, vôľu, zásluhy. Nech všetko to má v moci. Nech riadi naše myšlienky, naše
chcenie, našu činnosť. Buďme skutočne jej, aby sme sa stali úplne Božími.
Spisovatelia
duchovného života majú vo zvyku hovoriť, že k dosiahnutiu toho odovzdania sa
Matke Božej treba, aby sme žili s ňou, skrze ňu a v nej.
Žiť s Máriou je
ľahké, keď ju milujeme. Vnuknutiami viery vstupujeme do obcovania s našou matkou
a vzorom. Modliť sa, pracovať, trpieť s ňou, to znamená zmeniť život. Je to
spoločenstvo s celou Čistotou, je to ustavičné spolupracovanie. Tú dokonalosť,
ktorú nám treba dosiahnuť, Mária dosiahla pred nami. Alebo, keď kráčame a život
bude akokoľvek príkry a budeme musieť pretrpieť rozličné kríže, pozrime pred
seba: uvidíme pred sebou Matku Božiu.
Vy, ktorí máte
šťastie slúžiť Bohu už dlhší čas, pozrite na ňu: ona je naozaj vznešenosťou
Boha, zjavením dobroty Božej. Tá vznešenosť, ktorú Pán Boh túži vidieť aj v
údoch Krista, tá poníženosť, čistota, viera i láska, všetko to sa nachádza v
Panne tak pokornej a tak veíkej, tak nežnej a natoľko silnej.
A vy, hriešnici,
slabí vo viere, nečistí a pyšní, vy tiež žite s ňou. Ona je tak ľudsky trpiaca,
tak citlivá k bolesti. Nič za to, že ste niektorí úbožiaci. Práve preto, že ste
úbožiaci, pozrite na našu matku.
Mária je ustavične
s nami skrz lásku, ktorou nás obklopuje. Je s nami skrz milosť, ktorú nám
udeľuje; s nami skrz modlitbu, ktorá je naša sila. S nami je konečne skrz
príklady, ktorými nás povzbudzuje. Ba aj vtedy je s nami, keď my na ňu
nemyslíme, pretože ona myslí na nás ustavične, ako matka na dietky. Myslí na
nás v radosti i smútku, „teraz i v hodine smrti našej" — ako to prosíme
každý deň. Spoločenstvo vplyvu a lásky. Môžeme povedať so svätou Alžbetou: „O,
odkiaľ mám to (šťastie), že matka môjho Pána prišla ku mne?"
Žiť skrz Matku
Božiu: je našou Prostrednicou. Janua Coeli, brána nebeská, brána milosti. Skrz
ňu prišiel Kristus k nám, a zase skrz Máriu ideme ku Kristovi. Pomáha mojim
modlitbám. Toho, ktorý — s výsosti — by ma potrel, Mária uprosuje. „Zrkadlo
spravodlivosti" a svätosti božej, sprístupňuje nám božiu dokonalosť. Nádej
svätosti a neba — skrz ňu — je mi bližšia. Dopĺňa zásluhami Syna a zásluhami
svojimi to, čo chýba našim skutkom, našim poklonám. Dovoľme, aby prechádzaly
skrz ňu naše modlitby a naša práca. Zdá sa, že nám vraví — ako jej Syn: ,,A ja
budem prosiť Otca ...." Naša úbohá modlitba, ktorá vychádza z primálo
oduševneného srdca — na šťastie — sa stretne s modlitbou Márie, ktorá ju
zachytí, obklopí láskou a činí svojou: a tak stane sa modlitbou matky a dietok.
Potom sa vznáša k božiemu trónu.
Žiť skrz Máriu
znamená zabudnúť na seba. Odpútať sa od seba. Z najväčších prekážok duchovného
života je, že sa zamestnávame sebou; tak sa zabúda na zámery Božie a prekáža
nám, aby sme videli jasne plány Prozreteľnosti. Aby sme sa mohli zúčastniť na
vyplňovaní plánov božích, musíme sa zriecť tohoto ducha sebectva a prispôsobiť
sa zámerom Matky Božej. Ďalej je potrebné vnútorné ticho, ktoré nás výstroji
bedlivosťou, a pokoru ducha, ktorou sa stávame učenliví k vedeniam Božím.
Nemožno prezradiť ako rýchle postupujú tie duše, ktoré, zabudnúc na seba,
stávajú sa učenlivé k vnuknutiam Matky Božej, a akému vnútornému pokoju sa
tešia. Oddanie sa Matke Božej oslobodí ich, aby nemusely súdiť ako pokračujú v
živote a sú oslobodení od mámenia zmyselnosti a pýchy. Teraz Matka Božia nežne
a mocne riadi ich snaženia, ich prosby, myšlienky. Je skutočne
„Kráľovnou", ktorá vládne s materskou, ale mocnou vznešenosťou. Duša takto
hlboko vstupuje do dôvernosti s Bohom.
Žiť v Márii za jej
trvalého vplyvu, v jej závislosti a ako by v priľnutí k nej, majúc „to isté
srdce a ducha". Žiť v Márii, znamená učiniť naše snaženie jej snažením,
modliť sa ako ona, v tom istom duchu pokory a poklony; spojiť sa s jej vzťahom
k Bohu, s jej láskou. Stať sa — ako hovorí svätý Grignion z Montfortu — „živými
vzormi Márie' . Je to veľký dar milosti dôjsť k takejto dôvernosti s Matkou
Božou. Týmto máme najpriamejší prostriedok, aby sme žili v Kristovi. V Matke
Božej nachádzame život Kristov, ktorý sa nám sprostredkuje. „Zaprisahám
vás", — povedal Olier — „aby ste sa často utiahli do božieho vnútra Márie,
ktorú Boh ustanovil za prostrednicu posvätného daru medzi Synom a jeho Cirkvou.
V tej svätyni nájdete tisíc ráz vznešenejšie poklony, chvály a prejavy lásky k
Bohu, než mu vzdalo niekedy niektoré stvorenie ... Preto vás prosím, aby ste
vždy vstupovali do tejto svätyne, pretože — v jednote s Pannou Máriou — budete
viac postupovať i pre Boha i pre Cirkev i pre seba, než skrz všetky ostatné
spôsoby, ktorými by ste mohli slúžiť."
„Ó, svätá Panna,
Matka Boha, Kráľovná ľudí i anjelov, div neba a zeme, ctím ťa ako len môžem, po
Bohu, pre tvoju veľkosť a túžim, aby jediný Syn, Ježiš Kristus, náš Pán si
žiadal, aby si bola uctená na zemi a na nebi.
Obetujem ti moju
dušu a môj život; chcem ti navždy prináležať a preukázať ti niekoľko drobných
pôct i závislosť v čase a večnosti. Matka milosti a milosrdenstva vyvolil som
si ťa za matku mojej duše, na česť toho, ktorý má zaľúbenie, že po Bohu som si
ťa vyhľadal za Matku. Kráľovná ľudí a anjelov, prijímam ťa a uznávam za svoju
Vládkyňu, ktorú Syn Boží, môj Spasiteľ a môj Boh, chcel z teba mať ako z matky;
je mi cťou, že som závislý na tebe a v tomto hodnotení chcem ti dať nad mojou
dušou a životom všetku moc, ktorá ti po Bohu prináleží. Ó, svätá Panna,
pohliadni na mňa, ako na svoje vlastníctvo, a skrz svoju dobrotu zachádzaj so
mnou, ako s poddaným tvojej moci a ako s predmetom tvojho milosrdenstva.
Ó, Prameň života a
milosti, útočište hriešnikov! Utiekam sa k tebe, aby som sa oslobodil od
hriechu, aby som sa zachránil od večnej smrti: prijmi ma pod svoju ochranu,
nech mám účasť na tvojich výsadách. Kiežby som obsiahol skrz tieto veľkosti a
výsady a právom tvojho príslušenstva to, čo nemôžem si zaslúžiť pre moje
previnenia. A v poslednú hodinu môjho života, ktorá bude rozhodujúca pre moju
večnosť, nech som v tvojich rukách, na počesť tej šťastnej chvíle Vtelenia, v
ktorej Boh sa stal človekom a ty Matkou Boha.
Ó, Panna a Matka
zároveň! Svätý chrám Boží! Div neba a zeme! Matka môjho Boha! Som tvojím,
všeobecným právom tvojich veľkostí, ale chcem tiež byť tvojím, na základe
zvláštneho práva vyvolenosti a mojej úprimnej vôle. Oddávam sa teda tebe a
tvojmu jedinému Synovi, Ježišovi Kristovi, nášmu Pánovi. Chcem, aby neminul
žiaden deň bez toho, aby som jemu a tebe nepreukázal čo len nepatrnú úctu a
ubezpečenie o mojej náklonnosti a službe. V nej túžim umrieť i žiť naveky."
(Modlitba
Bérulle-a.)
OBSAH:
I.SKRZE MATKU BOŽIU SA
RODÍME PRE MILOSŤ.
I. Matka Božia a naše predurčenie.
II. Matka Božia zaslúžila nám milosť.
III. Matka Božia je moja matka.
II. MATKA BOŽIA A NÁS DUCHOVNÝ VZRAST.
II. Matka Božia prvý prostredník milosti
1. Matka Božia oroduje za nás.
IV. Prítomnosť Matky Božej v našom živote.
III. MATKA BOŽIA NÁM POMÁHA VZMÁHAŤ SA SKRZE
SVIATOSTI.
Matka Božia nám pomáha vzmáhať sa skrze sviatosti.
I.Matka Božia pri prameni sviatostí.
II.Matka Božia nás pripravuje ku sviatostiam.
III.Priblížiť sa k oltáru s Matkou Božou.
IV.MATKA BOŽIA POMÁHA NÁM VZMÁHAŤ SA SKRZE ZÁSLUHU.
II. Matka Božia uskutočňuje kresťanské povolanie.
IV.Matka Božia rozdeľuje ten život.
V. Matka Božia nám pomáha uskutočniť naše kresťanské
povolanie.
VI.Matka Božia nás učí pracovať.
VII. Matka Božia nás učí milovať blížneho a jemu
slúžiť.
VIII. Spojenie s Matkou Božou v každodennom živote
duchom poslušnosti.
V.MATKA BOŽIA POMÁHA NÁM VZRASTAŤ SKRZE MODLITBU.
I. Matka Božia pripravuje nás k modlitbe.
1. Nábožnosť Krista a jeho matky.
II.Matka Božia učí nás modliť sa s radosťou.
3. Matka Božia učí nás prijímať tieto radosti.
4. Matka Božia spája nás s radosťou Ježišovou a
svojou.
III. Matka Božia nás učí modliť sa s vierou.
Ale aj táto modlitba z viery potrebuje očistenia.
VI.MATKA BOŽIA OCHRAŇUJE NÁS DUCHOVNÝ ŽIVOT.
VII.MATKA BOŽIA VEDIE NÁS KU DOKONALOSTI.
III. Matka Božia spája nás s tajomstvami Krista.
IV. Matka Božia spája nás s obetou Krista.
1. Spojenie Matky Božej s obetou Krista.
2. Naše spojenie s obetou skrz liturgiu.
3. Naše spojenie s obetou v každodennom živote.
V. Na slávu Najsvätejšej Trojice.
1. Matka Božia spája nás s Otcom.
2. Matka Božia spája nás so Slovom.
[1] Mat. 2, 11
[2] Svätý Bonaventura, Spect. mor. kniha VI.
[3]
Pravá
zbožnosť.
[4] Ef. 1,1 - 4.
[5] Ef. 1,4 - 5.
[6] 1 Kor. 15, 21.
[7] Luk. 1, 38.
[8] Porov. Gal. 4, 1-7.
[9] Bérulle, Život Ježišov, str. 15.
[10] Luk. 1, 32.
[11] Jer. 31, 3.
[12] Oseáš 2, 19.
[13] Svätá Gertruda, Hlásateľ božej lásky, kn. 4, soš. 3. 24
[14] Pius X. Ad diem illum. 2. II. 1904.
[15] Msgr. Gay, Kázne 35.
[16] Svätý Tomáš de Villeneuve, Reč na Očisťovanie Preblahoslavenej Panny Márie.
[17] Ján 1, 29.
[18] Iz. 52, 14; 53, 3.
[19] Porov. Luk. 12, 50.
[20] Iz. 53.
[21] Porov. O svetle neprístupnom a láske bez medzí BI. Angela z Foligna. Hl. 16. M
[22] Iz. 53.
[23] Ján 19, 25.
[24] Bolo treba, aby sa pripojila ku večnému Otcovi, a aby venovali spoločného Syna, spoločným súhlasom, ku obetovaniu. Preto práve Prozreteľnosť ju spomína pri kríži. (Bossuet, Reč 1 na Umučenie.)
[25] Svätý Ambróz, In Luc. 1. X. č. 152; P. L. 15, 183.
[26] Ján 18, 11.
[27] Arnold Bonaeval.
[28] 1 kn. Moj. 3, 20.
[29] Dr. R. W. Hynek, Muž bolesti kn. 1, str. 123. [21]
[30] Porov. O svetle neprístupnom a láske bez medzí od bl. Angely z Foligna, v slov. preklade Dr. M. Ch. H. — Francúzske vydanie: Videnia a zjavenia, s. 48. Hello.
[31] Kn. Prísloví 4, 18.
[32] Porov. Ef. 4, 13. Kým všetci nedospejeme k jednote vo viere v poznaní Syna Božieho, v muža dospelého k miere plného vzrastu Kristovho.
[33] Svätý Tomáš. Summa teol., 11a, Ilae, o 112.
[34] Jedine Ježiš Kristus ako Boh a človek mohol dať Otcu nebeskému dostačujúce zadosťučinenie za prvý hriech ako aj za hriechy sveta. Preto aj zásluha Vykupiteľa bola primerane nekonečná a ako si to žiada spravodlivosť, a nie dohoda.
[35] Lev XIII. Adjutricem populi, 5. sept. 1893.
[36] Bossuet.
[37] Bossuet, 13 reč na sviatok Nepoškvrneného počatia P. M. 1. bod.
[38] Žid. 7, 25, 26; 8, 1, 6.
[39] Pius X. Princeps gratiarum largiendarum ministra.
[40] Contenson, Theol. mentis et cordis, Sv. III. str. 210. Vyd. Vivés.
[41] Richard de Saint-Vietor, In Cant., P. L. CXVI, 475.
[42] Ef. 5, 1.
[43] Žid. 9, 24.
[44] Svätý Ján Damascenský, Homília na Zvestovanie Prebl. P. M. P. G. 96, sb. 647.
[45] Comm. ad Rom. s. VIII, ú. 4.
[46] Svätý Anzelm, Modlitba ku Prebi. P. Márii; P. L. 158. sb. 9.
[47] Hlásateľ božej lásky, kn. 4, s. 9.
[48] Svätý Bernard Sienský, Reč X. v pôste.
[49] Svätý Grignon, Rozprava o pravej zbožnosti, I. časí, s. 1.
[50] Blahoslavená Angela z Foligna. Slovenský preklad: O svetle neprístupnom a o láske bez medzí, hl. 8, str. 59. Vo francúzskom preklade: Le livre des visions, sošit 44, Hello, lepšie vyniká moc Máriinej prosby: V chvíli, keď som najmenej myslela, bola som uchvátená v duchu a videla som Pannu v sláve. Zena teda mohla byt postavená na takomto tróne a v takej sláve! To vedomie zaplavilo ma nevýslovnou radosťou . .. Stála, prosiac za pokolenie ľudské: vhodnosť, ktorá pochádzala z dobrotivosti a moci, dodávala jej orodovaniu nevypovedateľnú silu. Bola som prenesená z blaženosti ku videniu tejto prosby.
[51] Désiré des Planches, Le journal de sainte Véronique Giuliani, str. 258 (Denník sv. Veroniky J.).
[52] Svätý Grignion, Opravdivá zbožnosť, čl. 2, č. 20.
[53] Kn. Prísloví 8, 31.
[54] Iz. 12. 3.
[55] Kolos. 1, 19. Porov.
[56] Luk. 6, 19.
[57] Luk. 8, 47.
[58] Porov. 2. Kor. 9, 8.
[59] Svätý Lev, In Nativ. Dom. S.; P. L. 54, sb. 211.
[60] Svätý Peter Damiánsky, Reč 45; P. L. 144, sb. 743.
[61] Život a zjavenie sv. Gertrúdy, sv. 2, str. 96. Gabalda.
[62] Bérulle, Vyd. Migne, str. 914, 922.
[63] Sum. theol. 2a 2ae, q. 161, a. 5. ad 4.
[64] Sermo 172.
[65] In Joann. 26, 13.
[66] Mat. 5, 23—24.
[67] Kol. 3, 12.
[68] Ján 17, 21—22.
[69] Pravda, ktorý bol tiež ešte v živote svätej Alžbety.
[70] Ján. 7, 37.
[71] Svätá Matilda, Zjavenia, str. 3, s. 3, Oudin, 1877.
[72] Zjav. sv. Jána apoštola 3, 20.
[73] Boh má veľkú túžbu, aby sme my túžili po Ňom.
[74] Mat. 1, 23. Porov. Iz. 7, 14.
[75] Jerem. 2, 13.
[76] Žid. 10, 10.
[77] Luk. 1, 35, 38.
[78] Žid. 10, 5—7; Žalm 39, 7—9.
[79] Ján. 19, 31.
[80] Kn. Múdr. 9, 5.
[81] Ef. 4, 15.
[82] Luk. 1. 28.
[83] Bossuet, Prvá reč na Narodenie Prebi. P. M., 2. bod.
[84] Bérulle, Migne, Diela, str. 494.
[85] Mk. 4, 3; Luk. 8, 5.
[86] Bérulle, Život Ježišov, s. 5.
[87] Svätý František Salézsky, Črty Božej lásky, 1. 11., s. 5.
[88] Faber, Pri kríži, s. 8.
[89] Bossuet, Beč na Nanebevzatie, 1. 4, p. 412, 424, Leburcq.
[90] Ef. 1, 1—4.
[91] Rím. 8, 29.
[92] 2 Ján 7, 37.
[93] O svetle neprístupnom a o láske bez medzí, hl. 6,str. 51.
[94] Ef. 3, 17—19.
[95] Mat. 20, 28.
[96] Ján 5, 17.
[97] Rím. 8, 19-22.
[98] Ján 14, 21.
[99] Kolos. 3, 17.
[100] List. 99.
[101] Ján 3, 24.
[102] Ján 15, 12; 13, 34—35.
[103] Rím. 13, 9—9.
[104] 1. Ján 3. 13—14.
[105] Svätá Katarína Siénska.
[106] Ján 17, 9—10.
[107] Ján 10, 16.
[108] Žid. 10, 5—10.
[109] Ján 10, 17—18.
[110] Ján 12, 27—28.
[111] Luk. 1, 38.
[112] Filip. 2, 8.
[113] Ján 4. 34; 8, 29.
[114] Ján 15, 10—11.
[115] Ján 14, 21.
[116] Mat. 12, 50.
[117] Ján 16, 33.
[118] 1. Solun. 4, 3.
[119] Ján 4, 23—24.
[120] Žid. 10, 10.
[121] Bossuet.
[122] Luk. 1, 48.
[123] Bérulle, Život Ježišov, str. 502, Migne.
[124] Ján 17, 11.
[125] O svetle neprístupnom a o láske bez medzí, od blahoslavenej Angely z Foligna, slov. preklad str. 105— 106, hl. 18.
[126] Nasled. Krista. Kn. III. hl. 31, v. 7, 15.
[127] Luk. 2, 51.
[128] Mat. 16, 24.
[129] Gal. 5, 24.
[130] Gal. 2, 20.
[131] Mat. 6, 33.
[132] Filip. 3, 8—9.
[133] Bérulle, Migne.
[134] Vnútorný hrad.
[135] Tamtiež.
[136] Luk. 1, 47—48.
[137] Kol. 3, 3.
[138] Luk. 2, 19—20.
[139] Ján 17, 14.
[140] Porov. Fil. 2, 7.
[141] Katarína Siénska.
[142] Luk. 12, 50.
[143] Ján 14, 31.
[144] Žid. 13, 15.
[145] Liturgická modlitba kánonu a ostatných čiastok svätej Omše hlboko vyjadrujú chválu, vďakovčinenie a prosbu.
[146] Luk. 2, 49.
[147] P. Olier.
[148] Dejiny duše, s. 5.
[149] Mat. 12, 47—50.
[150] Svätý Ján z Kríža, Duchovné rady.
[151] Škrupulózne svedomie je nezdravým úkazom, lebo duša sa obáva, že spáchala hriech aj v takom prípade, kde nie je reč ani o hriechu všednom.
[152] Mat. 27, 47.
[153] Svätý Ján z Kríža, Temná noc, kn. 2, str. 6.
[154] Désiré des Planches, denník svätej Veroniky J., str. 75, Paríž, 1931.
[155] Svätý .Ján z Kríža, Temná noc, kn. 1, hl. 13.
[156] O svetle neprístupnom a o láske bez medzí, hl. 10, str. 65—66., od bl. Angely z Foligna. Francúzske dielo: Videnia a zjavenie, s. 1, Hello.
[157] Ján 15, 18.
[158] Rím. 8, 35—39; Žalm 43, 22.
[159] 4. Kn. Kr. hl. 6, v. 16.
[160] Kol. 2, 6 7.
[161] Jak. 1, 2.
[162] Mat. 5, 3.
[163] Luk. 2, 34.
[164] Ján 1, 11.
[165] Mat. 27, 47.
[166] Faber, Pri kríži, str. 77. Téqui.
[167] Iz. 53, 3.
[168] O svetle neprístupnom a o láske bez medzí, hl. 1, str. 22.
[169] Tamtiež, hl. 1, str. 19—20.
[170] Žid. 2, 17—18.
[171] Richard de Saint-Victor, In Cant., k. 39.
[172] Msgr. Gay. Reč ku kresť. matkám, 4lá.
[173] Svätý Bernard, De Assumpt., reč 4.
[174] Zjavenia, kn. 6, hl. 4.
[175] Tamtiež, kn. 6, hl. 23.
[176] Ef. 1, 4—6.
[177] Kolos. 1, 13.
[178] 1. Ján 3, 1.
[179] Rím. 8, 20.
[180] Gal. 4, 5.
[181] Ján 14, 6.
[182] Ef. 4, 13.
[183] Ef. 3, 19.
[184]
Porov. Luk.
1, 35—36.
[185] Žid. 13, 8.
[186] Bérulle, Diela, Migne, str. 1052.
[187] Tamtiež, str. 497, 501.
[188] Ján 16, 27—28: 7, 38.
[189] Ef. 3, 17—19.
[190] Ef. 2, 4- 8.
[191] Olier.
[192] Svätý Albert Veľký, Super missus, ot. 78.
[193] Richard de Saint-Laurent, In Cant.
[194] Zjavenia, kn. 6, s. 57.
[195] Vydanie Karmelitiek, Paríž, sv. 2, str. 247.
[196] Rupert, In Cant. kn. 3.
[197] Tamtiež.
[198] Svätý Anzelm. De excellent. Vir. s. 5.
[199] Ján 12, 24.
[200] Ef. 5, 25—28.
[201] Žid. 10, 14.
[202] Ef. 5, 2.
[203] Rím. 12, 1
[204] Rím. 6, 3.
[205] 2. Kor. 5, 17.
[206] Gal. 2, 20.
[207] Rím. 6, 10—11.
[208] Mat. 16, 24—25.
[209] Zjavenia, kn. 7, s. 35.
[210] Kolos. 1, 24.
[211] Rim. 8, 17.
[212] Fil. 1, 29.
[213] Gal. 2, 20.
[214] O svetle neprístupnom a o láske bez medzí, hl. 6, str. 50.
[215] Stabat.
[216] Bérulle.
[217] Ef. 5, 1—9.
[218] Luk. 11, 2.
[219] Ján 17, 22—23.
[220] Bérulle.
[221] 2. Kor. 5, 14.
[222] 1. Kor. 3, 23.
[223] Luk. 1, 35.
[224] Rím. 8, 15.
[225] Gal. 4, 6.
[226] Rím. 8, 14.
[227] Rím. 8, 26.